Català

De Viquipèdia

(S'ha redirigit des de: Catala)

Dreceres ràpides: navegació, cerca

...

Aquest article tracta sobre l'idioma. Vegeu altres significats a
«Català
(desambiguació)».

Català, valencià
català

Pronunciació:

AFI: [ka.taˈlaː]
(occidental)
[kə.təˈlaː] (oriental)

Altres
denominacions:

Valencià, Català-valencià-balear

Parlat
a:

Andorra, Espanya, França i Itàlia

Regió:

Alguer, Andorra, Balears, el
Carxe, Catalunya, Catalunya del
Nord, Franja de Ponent,
País
Valencià

Parlants:

9,8 milions (5,2 milions com a llengua inicial).

Rànquing:

Classificació
genètica:

Indoeuropea

Itàlica
Romànica
Itàlica
Occidental
Gal·loibèrica
Occitanoromànica
Català

estatus oficial

Llengua oficial
de:

Alguer, Andorra, Balears, Catalunya, País
Valencià, Catalunya del
Nord

Regulat
per:

Institut
d'Estudis Catalans
Acadèmia
Valenciana de la Llengua

codis de la llengua

ISO 639-1

ca

ISO
639-2

cat

ISO
639-3

{{{iso3}}}

SIL

cat

vegeu també: llengua

El català és una llengua
romànica parlada per més de 9 milions de persones (5,2 milions com a
materna) a Catalunya, el País Valencià
(tret d'algunes comarques de l'interior) les Illes Balears, Andorra, la Franja de Ponent (a
l'Aragó), la
ciutat de l'Alguer (a l'illa de Sardenya), la Catalunya del
Nord[1]
i el Carxe, un petit territori de Múrcia poblat per
immigrants valencians.[2][3] El seu
domini lingüístic, amb una superfície de 59.905 km² i 12.805.197 d'habitants
(2006), inclou 1.687 termes municipals. Juntament amb les altres llengües
romàniques, el català descendeix del llatí vulgar, el
llenguatge comú dels romans que s'establiren a Hispània
durant l'edat antiga.

El català posseeix dos estàndards principals: el regulat per l'Institut
d'Estudis Catalans, o estàndard general, que pren com a base l'ortografia
establerta per Pompeu Fabra amb els trets
gramaticals i ortogràfics característics del català central; i el regulat per
l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua, estàndard d'àmbit restringit, centrat en
l'estandardització del valencià i que pren com a base les Normes de Castelló,
és a dir, l'ortografia de Pompeu Fabra però més adaptada a la pronúncia del català
occidental i als trets que caracteritzen els dialectes valencians. El català té
diversos dialectes, dels quals s'han arribat a comptar fins a vint-i-un,
dividits en dos grans blocs: el català
occidental i el català oriental.
Aquests dialectes presenten divergències del català estàndard a nivell gramatical, fonètic i de lèxic. Al llarg de les últimes
dècades, la majoria dels dialectes del català han rebut una influència, en major
o menor mesura, del francès a la Catalunya del Nord i l'espanyol a la resta de
territoris que ha deixat empremta en forma de nou vocabulari i noves
expressions, i que també ha funcionat en sentit invers.

L'ordre estàndard de les frases és Subjecte-Verb-Objecte,
tot i que això pot canviar en certs tipus de frases com ara les oracions
interrogatives. La morfologia
del català és similar a la de la resta de llengües romàniques, és a dir,
relativament poques flexions;
dos gèneres, cap
cas (excepte en els pronoms personals, on
encara romanen vestigis de la declinació llatina), i una distinció entre singular i plural. Els adjectius van
generalment darrere el substantiu que modifiquen, i també es flexionen segons el
gènere i el nombre. La prosòdia presenta un accent
prosòdic que pot ser marcat per mitjà d'accent gràfic. La llengua té una
varietat vocàlica
mitjana, amb set sons vocàlics diferents. El català també és notable pel pretèrit
perfet perifràstic, un temps verbal únic per la
manera en què es construeix.

Al segle
XIV ja es constata la denominació d'aquesta llengua, entre
d'altres noms, com a valencià, denominació
emprada sobretot al País Valencià.
Actualment, i per evitar els conflictes potencials que es podrien utilitzar a
arma política per afeblir la llengua en base a aquesta doble denominació, l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua defensa que:

«

És un fet que a Espanya hi ha dos denominacions
igualment legals per a designar esta llengua: la de valencià, establida en
l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, i la de català,
reconeguda en els Estatuts d'Autonomia de Catalunya i les Illes
Balears.[4]

»

Taula de continguts

1 Classificació

2 Història

3 Característiques del
català

3.1 Vocalisme

3.2 Consonantisme

3.3 Morfologia

3.4 Lèxic

3.5 Alfabet i
caràcters

3.6 Sistema
d'escriptura

4 Gramàtica

5 Nombre de parlants al món i
coneixements

5.1 Territoris on la
llengua té estatus oficial o co-oficial

5.2 Territoris on la
llengua no té estatut oficial

5.3 Total de
parlants

5.4 Coneixement de la
llengua (2003-2004)

5.5 Ús social del
català

6 Situació sociolingüística
del català

6.1 Catalunya

6.2 País
Valencià

6.3 Balears

6.4 Catalunya del
Nord

7 Dialectes de la llengua
catalana

8 Estàndards del
català

9 Estatut jurídic actual de
la llengua

9.1 Dins l'Estat
espanyol

9.1.1 Situació al País
Valencià, Catalunya i Balears

9.1.2 Situació a la
Franja de Ponent i al Carxe

9.2 A fora de l'estat
espanyol

9.2.1 Andorra

9.2.2 Catalunya
Nord

9.2.3 L'Alguer

9.3 Conclusions

10 El català en altres
llengües

10.1 Parlars amb empremta
de la llengua catalana

10.2 Manlleus del català a
altres llengües

11 Bibliografia

12 Vegeu també

13 Referències

14 Vegeu també

15 Enllaços
externs

15.1 Entitats

15.2 Diccionaris de llengua
catalana

15.3 Gramàtiques

15.4 Manifests

[edita]
Classificació

El català és una llengua indoeuropea,
i pertany a la branca occitanoromànica
de les llengües
romàniques. El català té una classificació bastant complicada i no exempta
de polèmica (fins i tot amb un cert rerefons polític), car comparteix
moltes característiques amb el castellà (llengua
iberoromànica) i el francès (gal·loromànica), i és
la llengua més propera a l'occità. És per aquest motiu
que la classificació de la llengua catalana varia entre les diferents fonts.

La Gramàtica del català contemporani [5] situa el
català dins de les llengües
romàniques occidentals, en una posició intermèdia entre la família
gal·loromànica i la família iberoromànica. El català nasqué dins de la família
gal·loromànica i s'hi mantingué fins el segle XV, però a partir
d'aleshores experimentà un decantament cap a la família iberoromànica. En
comparar les diferents llengües romàniques, el català sovint s'ha considerat com
una llengua pont o de transició amb les llengües
iberoromàniques i les gal·loromàniques,
posició que sovint implica certes connotacions de llengua menor.

Posicions minoritàries sostenen que, d'acord amb criteris d'intel·ligibilitat
mútua entre el català i l'occità, ambdues llengües
s'haurien de considerar com a dialectes d'un mateix
idioma.[6][7][8][9][10][11]

[edita]
Història

L'article necessita algunes millores en el contingut
o l'estil.
(Coŀlaboreu!)
Vegeu la pàgina de
discussió

Article principal: Història
de la llengua catalana

El primers testimonis de català escrit són del segle IX. L'ús del català fou
prohibit al Principat de
Catalunya en el camp oficial des del Decret de Nova
Planta (1716)[12], al País
Valencià (1707) i a
Mallorca i Eivissa (1715). A Catalunya Nord ja s'havia
aplicat una prohibició similar el 1700. Menorca va passar a sobirania
britànica el 1713.
Aquestes prohibicions van restar excepte al breus períodes durant la primera i
segona república espanyola als territoris catalans d'Espanya i fins a l'entrada
dels diferents estatuts d'autonomia entre el 1978 i el 1983, excepte a la
Franja. Aquesta oficialitat però es compartida amb el castellà, tot i no ésser
la llengua pròpia. A més el castellà continua essent la llengua promoguda per
l'estat espanyol mitjançant els medis de comunicació, lleis, etc...

[edita]
Característiques del català

Les Homilies
d'Organyà són un dels primers documents literaris més antics escrits en
català

El català té unes característiques lingüístiques que la fan diferent de les
llengües romàniques del voltant i es van fer pròpies amb l'evolució local i
peculiar del llatí vulgar fins al que hui coneixem com a català. Els trets
següents que mostrem són algunes de les mutacions del llatí que s'han anat
produint durant la consolidació del català, encara que també mostrem altres
trets generals.

[edita]
Vocalisme

Trets comuns amb el grup dit gal·loromànic:

Caiguda de les vocals àtones finals excepte -A (MURU, FLORE →
mur, flor) que l'oposen al grup iberoromànic que conserva la
vocal final excepte -E (muro però flor/chor) o
italoromànic que ho conserva tot (muro, fiore).

Trets comuns amb l'occità:

El català presenta una riquesa de diftongs i mots monosil·làbics: ([aj] rai, [ej] rei,
[aw] cau, [ew]
beu, [ɔw] pou...)

Trets que l'oposen al gal·loromànic:

Conservació de la -u- llatina (català oriental lluna ['ʎunə], català occidental lluna ['ʎunɛ/a], occità luna ['lyno], francès lune ['lyn]).

Trets que l'oposen al castellà:

Manteniment de la pronunciació oberta de les vocals Ĕ i Ŏ ("e" i "o"
breus) tòniques del llatí vulgar [ɛ] i [ɔ] respectivament (TERRA → terra ['tɛra]/['tɛrə]; FOCUS → foc [fɔk])

Trets que l'oposen a l'occità (de manera genèrica):

Reducció del diftong AU a O oberta (CAULIS, PAUCU → col,
poc).

Trets del sud de Romània occidental (llenguadocià meridional, llengües
iberoromàniques):

El grup -ACT- es converteix en -ET (LACTE, FACTU → *lleit,
*feit → llet, fet)

[edita]
Consonantisme

Tret de la Romània occidental:

Sonorització de -P-,
-T-, -C- intervocàliques en -b-, -d-, -g- (CAPRA, CATENA, SECURU →
cabra, cadena, segur)

Trets comuns gal·loromànics:

Manteniment dels grups inicials PL, CL, FL- (PLICARE, CLAVE, FLORE →
plegar, clau, flor). Aquest tret oposa el català a les
llengües iberoromàniques (en castellà llegar, llave, en portuguès
chegar, chave).

Com al francès i a l'occità, es produeix una sonorització de fonemes
sords finals quan el fonema primer de la següent paraula és una vocal o és
una consonant sonora. Aquestes sonoritzacions afecten als fonemes [s], [t], [p], [ʃ], [k]
i [tʃ] convertint-se en [z],
[d], [b], [ʒ], [ɡ] i [ʤ]. Exemples (en pronunciació valenciana): "els homes"
[els] i [ɔmes] → [elzɔmes]; "peix bo" [pejʃ] i [bɔ] → [pejʒbɔ]; "blat bord" [blat] i [boɾ(t)] → [blad'boɾ(t)].

Trets comuns amb l'occità (llenguadocià més precisament)

Caiguda de -N intervocàlica esdevinguda final en el lèxic (PANE, VINU →
pa, vi). A diferència del llenguadocià, el plural conserva
aquesta [n] (ex: pans, vins) excepte en
el dialecte septentrional, ço és el rossellonès.

Ensordiment de les
consonants finals: verd [t], àrab [p]...

Trets específics:

El tret més peculiar del català és el següent que gairebé no es retroba
en cap altra varietat de la Romània:

-D- intervocàlica esdevinguda final passa a -u (PEDE, CREDIT
→peu, (ell) creu)

-C + e, i, final →-u (CRUCEM →creu)

Les terminacions -TIS en la flexió verbal (2a persona del plural) han
derivat a -u (MIRATIS → *miratz → mirau →
mirau/mireu.

Palatalitzacions consonàntiques (dispersades en la resta de la Romània):

Palatalització de L-
inicial (LUNA, LEGE → lluna, llei). Aquest tret es retroba al
subdialecte foixenc (occità) i a la zona asturlleonesa.

Palatalització de -is- [jʃ]/[ʃ] procedent
de -X-, SC- (COXA, PISCE → cuixa, peix)

/k/ + [e], [i], [j] → *[ʦ]
→ [s]; CAELU → cel [sɛl].

/g/ + [e], [i], [j] → *[ʤ]
→ [ʤ]/[ʒ]; GELU → gel [ʤɛl]/[ʒɛl].

/j/ → *[ʤ] → [ʤ]/[ʒ]; IACTARE → gitar [ʤi'tar]/[ʤi'ta]/[ʒi'ta]

-ly-, -ll-, -c'l-, -t'l- → ll [ʎ];
MULIERE → muller; CABALLU → cavall, també hi ha altres casos
com villa → vila, els quals la geminació
s'ha simplificat; AURICULA → *oric'la → orella; UETULUS →
*vet'lu → vell.

-ni-, -gn-, -nn- → ny [ɲ]; LIGNA →
llenya; ANNUS → any tret compartit amb el castellà.

Els altres trets, també originals, tenen una extensió superior a les
llengües romàniques.

Reducció dels grups consonàntics -MB-, -ND→ -m-, -n-
(CAMBA, CUMBA, MANDARE, BINDA> cama, coma, manar,
bena), tret compartit amb l'occità gascó i el llenguadocià
meridional.

Presència de geminades: setmana [mm],
cotna [nn], bitllet [ʎʎ], guatla [ll],
intel·ligent [ll]>[l]. Aquestes només són comunes a l'occità i a les
varietats itàliques; llevat pel [ʎʎ].

[edita]
Morfologia

Una part del català (Balears, Costa gironina) ha conservat l'article dit
"salat" (< llatí
IPSE), probablement anterior a la forma derivada de ILLE. Aquesta forma
d'article només s'ha conservat de manera dominant al sard i és en perill, si no ha
desaparegut, en algunes àrees de Provença i de Sicília.

Els articles més usuals (i
normatius) són el, la, els, les (ara bé als
parlars occidentals i a l'alguerès perduren encara les formes masculines
lo, los)

Contràriament a les varietats iberoromàniques el català practica certes
elisions fonètiques. Algunes s'escriuen com el + home >
l'home i d'altres no s'escriuen quinze anys [kin'zaɲs].

Els possessius genèrics es
formen amb l'article (ex: el meu gos) com en italià (il mio
cane), en portuguès (o meu cão) i en algunes varietats d'occità
(roergàs, llenguadocià i gascó pirinencs...). Existeix alhora una altra forma
de possessiu (de presència variada segons els dialectes) usada
essencialment per a certs membres de la família i/o per a expressar un grau
d'afecte elevat (ex: mon pare; en valencià ma casa, ma
vida).

El femení plural es forma amb "-es" (casa > cases).

Té plurals
sensibles (el francès no en té; Ex: un pas > des pas) que
es formen amb -os. Ex: gos > gossos,
peix > peixos. S'oposa així al castellà i l'occità
llenguadocià que usen -es (ex: mes > meses).

Absència gairebé completa de partitiu com a les llengües
iberoromàniques i en oposició a una gran part de la resta de la Romània (ex:
vull pa, cast. quiero pan però fr: je veux du pain.

Existeix la formació del pretèrit
mitjançant perífrasi amb una
conjugació especial del present del verb anar. Ex: jo vaig dir (que
generalment ha desplaçat jo diguí).

[edita]
Lèxic

El lèxic bàsic català pareix demostrar més afinitats amb el grup dit
gal·loromànic que amb l'iberoromànic. Aquestes semblances es fan més paleses amb
l'occità (posarem a sota exemples en llenguadocià).

FENESTRA > finestra (oc. fenèstra/finèstra, fr. fenêtre,
it. finestra) i VENTUS > ventana (esp.), janela
(port.)

MANDUCARE > menjar (oc. manjar, fr. manger, it.
mangiare) i COMEDERE > comer (esp. i port.)

MATUTINU > matí (oc. matin, fr. matin, it.
mattino/mattina) i HORA MANEANA > mañana (esp.),
amanhã (port.),

PARABOLARE > parlar (oc. parlar, fr. parler, it.
parlare) i FAVOLARE > hablar (esp.), falar (port.).

TABULA > taula (oc. taula, fr. table, it.
tavola) i MENSA > mesa (esp. i port.).

[edita]
Alfabet i
caràcters

L'alfabet utilitzat per antonomàsia és l'alfabet català.
Malgrat això, existeixen alguns llibres i texts en català aljamiat, és a dir,
català escrit amb caràcters hebreus. Per exemple, algunes de les làpides del
Centre Bonastruc Saporta de Girona estan escrites en català aljamiat.

[edita]
Sistema
d'escriptura

El sistema d'escriptura també presenta
certs trets particulars. El català presenta una característica única,
l'escriptura de la -l- geminada: -l·l- (com a
intel·ligent). L'altre tret especial del català és la -ny- [ɲ] que només es retroba de manera general a l'hongarès i a
diverses llengües africanes. També convé esmentar la grafia -ig [ʧ] representada a poques paraules (com faig,
maig, mig ([miʧ]), puig,
raig, Reig, roig, vaig, veig) o la
representació amb t+consonant les consonants dobles en: tm, tn, tl i tll
i l'africament en: ts, tz, tg i tj (setmana, cotna, Betlem,
bitllet, potser, dotze, jutge, platja).

[edita]
Gramàtica

Article principal: Gramàtica
del català

Els substantius i adjectius
catalans es declinen en gènere i nombre. Els
substantius pertanyen a un d'entre dos gèneres – masculí per la forma
un/una i femení per la forma una/unes.[13]
Igual que els determinants, els
adjectius han de concordar en gènere i nombre amb el substantiu que acompanyen.
Per exemple, el sintagma el noi senzill es pot flexionar de la següent
manera:

Singular

Plural

Masculí

el noi senzill

els nois senzills

Femení

la noia senzilla

les noies senzilles

En el cas dels substantius que poden anar en masculí o femení, el femení es
forma habitualment afegint el sufix -a a la forma masculina; per exemple,
gat/gata o nen/nena.
Tanmateix, també hi ha nombrosos adjectius que presenten una forma diferent pel
masculí i el femení (home/dona, bou/vaca), que formen
el femení de forma especial (emperador/emperadriu,
metge/metgessa) o que tenen la
mateixa forma pel masculí i el femení (estudiant,
portaveu).
En alguns pocs casos especials, un substantiu pot canviar de gènere si canvia de
nombre. Així doncs, es diu "l'art paleocristià"
però "les belles arts".[14]

Les frases catalanes segueixen un esquema SVO (subjecte-verb-complement o
objecte) si bé es permet la variació en l'ordre dels elemets per qüestions
d'estil o per donar més rellevància a determinada informació. La paraula més
important de la frase és el verb, ja que sense ell no existeix
l'oració gramatical.

[edita]
Nombre
de parlants al món i coneixements

[edita]
Territoris
on la llengua té estatus oficial o co-oficial

Territori

L'entén

La sap parlar

Catalunya

6.502.880

5.698.400

País
Valencià

3.448.368

2.407.951

Illes
Balears

852.780

706.065

Andorra

62.013

57.395

Alguer

34.525

26.000

TOTAL

10.900.566

8.895.811

[edita]
Territoris on la
llengua no té estatut oficial

Territori

L'entén

La sap parlar

Catalunya del
Nord

256.583

145.777

Franja de
Ponent

50.406

49.398

Carxe

Sense dades

Sense dades

Resta del món

350.000

350.000

TOTAL

656.989

545.175

[edita]
Total de parlants

Territori

L'entén

La sap parlar

Països
Catalans

11.207.555

9.090.986

Resta del món

350.000

350.000

TOTAL

11.557.555

9.440.986

[edita]
Coneixement de la llengua
(2003-2004)

Territoris

Parlar

Entendre

Llegir

Escriure

Catalunya

84,7

97,4

90,5

62,3

País
Valencià

57,5

78,1

54,9

32,5

Illes
Balears

74,6

93,1

79,6

46,9

Catalunya del
Nord

37,1

65,3

31,4

10,6

Andorra

78,9

96,0

89,7

61,1

Franja de
Ponent

88,8

98,5

72,9

30,3

L'Alguer

67,6

89,9

50,9

28,4

(% de la població de 15 i més anys).

Fonts: Catalunya: Dades del
cens de l'any 2004, Institut d'Estadística de Catalunya, Generalitat de
Catalunya[4]. Dades sociolingüístiques de l'IEC, any 2003[5].País Valencià: Dades del cens de l'any 2004,
Institut Valencià d'Estadística, Generalitat Valenciana[6]. Dades sociolingüístiques de l'IEC, any 2004[7].Illes Balears: Dades del cens de l'any 2002,
Institut Balear d'Estadística, Govern de les Illes Balears[8].Dades sociolingüístiques de l'IEC, any 2002[9]. Catalunya del Nord: Estadística sobre els usos
lingüístics a la Catalunya Nord 2004 (EULCN 04), dades corresponents al 1999,
Generalitat de Catalunya[10]. Andorra: Dades dels cens, Servei d'Estudis,
Ministeri de Finances, Govern d'Andorra[11]. Dades
lingüístiques de l'IEC, any 1999[12].Franja de Ponent: Dades de població, Centre de
Recerca i Documentació Pau Vila[13]. Dades sociolingüístiques
de l'Euromosaic[14]. Alguer: Estadística sobre els usos lingüístics a l
'Alguer 2004 (EULA 04)[15]. Dades de població, Ministeri d'Economia i Finances
italià. Resta del Món: Estimació 1999 de la Federació d'Entitats
Catalanes a l'exterior.

[edita]
Ús social del
català

Territoris

A Casa

Al Carrer

Catalunya

45

51

País
Valencià

37

32

Illes Balears

44

41

Catalunya Nord

1

1

Andorra

38

51

Franja de
Ponent

70

61

L'Alguer

8

4

(% de la població de 15 i més anys).

Fonts: Vídeo i notícia que explica
l'ús del català extret d'un estudi de la Generalitat.[16][17]

Segons dades de la UNESCO el català és actualment la
vint-i-dosena llengua més traduïda a altres llengües del món.[15] Segons un
estudi de Jordi
Mas, de Softcatalà, el català
és la vint-i-tresena llengua més emprada a Internet.[16]

[edita]
Situació
sociolingüística del català

La característica sociolingüística més destacada del català és que en tots
els territoris on es parla es troba en situació de bilingüisme social: amb el
francès a
Catalunya del Nord, amb l'italià (més aviat que amb
el sard) a L'Alguer, i
amb el castellà a la resta del
seu domini lingüístic, incloent-hi Andorra, on també es parla
francès i espanyol.

[edita]
Catalunya

El català és la segona llengua més parlada de Catalunya, on és superada pel
castellà tant com a llengua materna[17],
d'identificació[18] i
habitual[19] segons
les dades oficials de l'Institut d'Estadística de Catalunya 2008 .

Segons l'Institut d'Estadística de Catalunya el 2008 el català era la llengua
materna del 31,6% de la població, el 55% parlava castellà com a llengua materna
i un 3,8% era bilingüe matern. L'idioma català ha patit també un fort retrocés
com a llengua habitual passant del 46% el 2003 al 35,6% a 2.008, mentre que el
castellà es manté des del 47,2% el 2003 al 45,9% el 2008. Per la seva banda els
bilingües perfectes segueixen incrementant fins el 12% el 2008. Segons la
mateixa font el català ha seguit augmentant tant en parlants com en coneixement
escrit de la població, però continua disminuint en percentatge respecte al total
de la ciutadania catalana.

A Catalunya el factor més important del bilingüisme social és l'immigració
des de la resta de l'estat espanyol. Hom ha calculat que, sense migracions, la
població de Catalunya hagués passat d'uns 2 milions de persones al 1900 a 2,4 al
2001, [20] en
comptes dels més de 6,1 milions censats en aquesta data (i que són més de 7 al
2008); és a dir, la població sense migració hauria estat el 39% de la real. El
percentatge de parlants de català com a primera llengua a Catalunya ha passat
del 36,2%, més 2,5% de bilingües en 2003 al 31,6% més un 3,8% de bilingües en
2008, unes dades[21]
que confirmen el retrocés del català a Catalunya, encara que, més lentament que
en altres territoris.

[edita]
País Valencià

A la part del País Valencià on és llengua pròpia, existeix
un procés de substitució
lingüística del català pel castellà. Aquest procés s'ha completat gairebé
del tot a la ciutat d'Alacant[22] i és molt
avançat a la de València, malgrat que encara
no és important a àrees rurals. Fins a una època recent, molts parlants eren en
situació prop de la diglòssia, cosa que vol dir
que feien servir el català només en situacions informals, mentre que a les
situacions institucionalitzades feien servir exclusivament el castellà.

[edita]
Balears

El cas balear és semblant al de Catalunya, també aquí el factor principal en
l'expansió del castellà ha estat l'immigració, en mesura molt més gran que la substitució
lingüística.[23]

[edita]
Catalunya del Nord

A la Catalunya del Nord, com a la major part de França, el procés de substitució
lingüística de la llengua local pel francès és molt avançat [24], amb el
clàssic patró en què la llengua canvia primer a les ciutats i sols després al
camp.[cal citació]

A la Catalunya del Nord,
el català ha estat reconegut com a llengua del departament, ensems amb el
francès, el 10 de desembre del 2007 pel Consell
General dels Pirineus Orientals [25]
mitjançant la Carta en
favor del català. Val a dir que aqueix acte no comporta pas cap conseqüència
ni té pas cap valor legal a l'estat francès.

[edita]
Dialectes de la
llengua catalana

Article principal: Dialectes del
català

Mapa dialectal de la llengua catalana

El 1861, Manuel Milà i
Fontanals va proposar una divisió del català en dos gran blocs dialectals:
Català oriental i
Català
occidental.

No hi ha una línia precisa que dividisca ambdós blocs, puix que sempre hi ha
una zona de transició bastant ampla entre cada parell de dialectes, excepte a
les Illes (encara que hi ha certs trets valencians a l'eivissenc) i a l'Alguer. Les
diferències més notables entre tots dos blocs són:

Català occidental:

Les vocals àtones són: [a] [e] [i] [o] [u]. Hi ha
distinció entre la e i la a i entre la o i la u.

La x inicial o post-consonàntica està africada /tʃ/. Entre vocals o quan està precedida de i, és
/jʃ/.

La pronunciació de les Ē ("e" llargues) i Ǐ ("i" breus) tòniques del
llatí [e].

La 1a persona del present d'indicatiu és -e (valencià) o -o
(nord-occidental i de transició).

Els verbs incoatius de la 3a conjugació es formen en -ix, -ixen, -isca.

Hi ha manteniment de la nasal plural medieval en mots proparoxítons:
hòmens, jóvens.

Hi ha vocabulari específic: espill, xiquet,
granera, poal...

Català oriental:

Les vocals àtones són: [ə] [i] [u]. Les vocals
e i a en posició àtona es tornen /ə/ i la o i la
u es tornen /u/ (es mantén /o/ a bona part de Mallorca).

La x tant si és inicial, post-consonàntica, està entre vocals o
si està precedida de i és fricativa /ʃ/.

Les Ē ("e" llargues) i Ǐ ("i" breus) tòniques del llatí es pronuncien
[ɛ] (a la major part del balear es pronuncien [ə] i a l'alguerès es pronuncien [e]).

Tendència al ieisme (tret estigmatitzat -i
en retrocés actualment- amb frases com "la paia a l'ui").

La 1a persona del present d'indicatiu és -o (central), -i
(septentrional) o ø (Balears).

Els verbs incoatius de la 3a conjugació es formen en -eix, -eixen,
-eixi.

La -n- del plural nasal medieval de les paraules proparoxítones cau:
homes, joves.

Hi ha vocabulari específic: mirall, noi, escombra,
galleda...

Així també, cap dialecte és completament
homogeni: tot dialecte es pot subdividir en molts subdialectes. El català és
divideix en dos blocs dialectals i aquests en diversos dialectes:

Varietats del Català: llengua vs. límits
polítics

Català
occidental

Català
nord-occidental

Parlar
ribagorçà

Pallarès

Parlar fragatí

Valencià
de transició (Aquest pot ser classificat com valencià o
nord-occidental)

Parlar del Matarranya

Parlar del Maestrat

Parlar ebrenc

Valencià o Català
sud-occidental

Valencià
castellonenc

Valencià
apitxat, o Valencià central

Valencià
meridional

Valencià
alacantí

Mallorquí de Tàrbena i la Vall de
Gallinera

Català
oriental

Català
septentrional, o rossellonès

Capcinès

Català septentrional de transició

Català
central

Salat

Barceloní

Tarragoní

Balear

Mallorquí

Menorquí

Eivissenc

Alguerès

Dialectes de transició entre els dos blocs

Xipella,
transició entre el Català
nord-occidental i el català
central

[edita]
Estàndards del
català

Existeixen dos estàndards principals per a la llengua catalana, el regulat
per l'Institut
d'Estudis Catalans, l'estàndard general vàlid per a tot el domini
lingüístic, tenint com a centre l'ortografia establerta per Pompeu
Fabra però amb els trets gramaticals i ortogràfics característics del català
central[cal citació]
no influenciats pel castellà, i el regulat per l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua, estàndard d'àmbit restringit vàlid per al País
Valencià, centrat en l'estandardització del valencià prenent com a base les Normes de Castelló,
o sia, l'ortografia de Pompeu Fabra però més
adaptada a la pronúncia del català
occidental i als trets que caracteritzen els dialectes valencians.

L'estàndard de l'IEC, ultra tenir com a base els trets del català central,
pren també trets d'altres dialectes considerant-los com a estàndard. Tot i això,
la diferència més notable de tots dos estàndards és l'accentuació de moltes "e"
tòniques, per exemple: francès o anglès (IEC) - francés o
anglés (AVL), cafè (IEC) - café (AVL), conèixer
(IEC) - conéixer, comprèn (IEC) - comprén (AVL). Això és
degut a la diferent pronunciació d'algunes "e" tòniques, especialment les Ē ("e"
llargues) i les Ǐ ("i" breus) tòniques del llatí, en ambdós blocs del català, on
al bloc oriental es pronuncia [ɛ] a l'occidental es
pronuncia [e]. Malgrat açò, l'estàndard de l'AVL manté l'accent greu "è", sense
pronunciar-se obert al bloc occidental, en algunes paraules com són: què,
València, èter, sèsam, sèrie i època.

També hi ha altres divergències com l'ús de tl en alguns mots per
l'AVL en comptes de tll com en ametla/ametlla,
espatla/espatlla o butla/butlla, l'ús dels
determinants demostratius elidits (este, eixe) igual que els reforçats (aquest,
aqueix) o l'ús de moltes formes verbals comunes en el valencià, i moltes esteses
pel bloc occidental, com les formes del subjuntiu o l'escriptura dels incoatius
tant en -ix- com en -eix- o l'ús preferent del morfema -e
de la 1a persona singular del present d'indicatiu.

A les Illes Balears es fa servir
l'estàndard de l'IEC adaptat al marc dialectal balear per la secció filològica
de la Universitat
de les Illes Balears, l'òrgan consultiu del Govern
Balear. D'aquesta manera, per exemple, l'IEC indica que tant correcte és
escriure "cantam" com "cantem" i la Universitat determina que la forma preferent
a les Illes ha de ser "cantam" fins i tot en àmbits formals. Un altre tret de
l'estàndard balear és l'escriptura de la 1a persona del singular del present
d'indicatiu, on no hi ha desinència: "jo cant", "jo tem", jo "dorm".

A l'Alguer, l'IEC ha adaptat
l'estàndard a la varietat algueresa. En aquest
estàndard s'hi pot trobar, entre d'altres característiques, l'article lo
d'ús general, possessius especials la mia, lo sou/la sua, lo
tou/la tua, etc., ús de la -v- al pretèrit imperfet a totes les
conjugacions: cantava, creixiva, llegiva; ús de moltes
paraules de caràcter arcaic a la resta del domini mes d'ús molt corrent a
l'alguerès: manco per menys, calqui u per algú,
qual/quala per quin/quina, etc. i adaptacions dels pronoms
febles.

[edita]
Estatut
jurídic actual de la llengua

El fet que la comunitat lingüística catalana estiga disgregada en quatre
estats diferents provoca una gran diversitat quant a l'estatut legal de la
llengua.

[edita]
Dins l'Estat
espanyol

Dins l'Estat espanyol, els drets lingüístics els marquen la Constitució i els Estatuts
d'Autonomia. La Constitució, en l'article 3r, estableix que "El castellà és
la llengua oficial de l'Estat, tothom té l'obligació de conéixer-lo i el dret a
usar-lo, i que les altres llengües d'Espanya també seran oficials". Així podem
entendre que hom dóna l'oficialitat al català, però d'entrada també el
discrimina, ja que, obliga al coneixement del castellà i, en canvi, de les
altres llengües no en parla. Aquest mateix article estableix que les altres
llengües d'Espanya seran també oficials en els territoris autònoms d'acord amb
els seus Estatuts respectius. La nostra llengua s'estableix com a oficial en
tres estatuts d'autonomia: Catalunya, País Valencià i Balears.

[edita]
Situació al
País Valencià, Catalunya i Balears

Recentment l'Estat espanyol està immers en un procés d'actualitzacions dels
Estatuts d'Autonomia. Però des del punt de vista lingüístic ens trobem davant
uns retocs sense importància:

El nou Estatut
d'Autonomia de les Balears aprovat en març de 2007 no contempla cap canvi
lingüístic respecte de l'anterior.

La reforma de l'Estatut
d'Autonomia del País Valencià aprovada en abril de 2006, canvia el terme
valencià pel d'idioma valencià. I s'afegien dos paràgrafs
a l'article 6é: el 1r, en què estableix "l'idioma valencià com a llengua
pròpia", no és una gran novetat, ja que, la Llei
d'ús i ensenyament del valencià ja en parlava. I L'últim, en què
s'estableix l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua com a institució normativa de l'idioma valencià.

El nou Estatut
d'Autonoma de Catalunya és l'únic que estableix alguns canvis importants
pel que fa a l'estatut jurídic de la llengua:

Drets i deures lingüístics. En primer lloc s'afig el deure de conéixer
el català. D'aquesta manera tothom té dret de conéixer el castellà i el
català, dret d'emprar el castellà i el català, deure de conéixer el
castellà. I en virtut d'aquest article només els principatins tenen també el
deure de conéixer el català.

Llengua pròpia. L'estatut català estableix que com a llengua pròpia el
català és la llengua d'ús normal i preferent de les administracions i dels
mitjans de comunicació públics, i en l'ensenyament. Els estatuts valencià i
balear reconeixen el català com a llengua pròpia però no aclareixen les
conseqüències que se'n deriven.

Per últim el nou estatut obliga a la Generalitat de Catalunya i l'Estat
a emprendre les accions necessàries per al reconeixement de l'oficialitat
del català a la Unió Europea i assegurar-ne la presència. Tot i això cal ser
prudents, ja que, el tribunal Constitucional ha admés a tràmit el recurs del
Partit Popular contra
l'Estatut.

Finalment, cal destacar altres aspectes que es transpuen dels Estatuts
d'Autonomia:

La dualitat lingüística al País Valencià. Al paràgraf 6.6 de l'Estatut
valencià es consagra, amb una fórmula poc encertada, la dualitat lingüística
del País Valencià, no fent referència a zones lingüístiques perfectament
delimitades sinó a "territoris en els quals predomine l'ús d'una llengua o de
l'altra" amb la qual cosa no se sap ben bé quins efectes futurs haurà de tenir
la qualificació de territoris on «predomine l'ús d'una llengua o de l'altra».

Cooperació / Reconeixement de la unitat de la llengua. Com és ben sabut,
un aspecte important per a una llengua minoritària com el català és la unitat
de la llengua, des d'aquest punt de vista cal remarcar les referències que hi
trobem als estatuts balear i català. Fruit d'aquesta cooperació hi ha l'Institut Ramon
Llull en què col·laboren les institucions catalanes i balears. A l'Estatut
valencià no trobem cap referència ni a la unitat de la llengua ni a la
cooperació entre els territoris del domini lingüístic. Per a trobar-ne alguna
en el corpus legislatiu valencià hem de buscar en el dictamen del Consell
Valencià de Cultura, en les resolucions de l'AVL o en la LUEV, però en tots aquests casos
les referències a la unitat de la llengua són ambigües i fins i tot
irrisòries.

[edita]
Situació a la Franja de Ponent
i al Carxe

Dins l'Estat espanyol trobem dues zones geogràfiques on, a diferència dels
valencians catalans i balears, els catalanoparlants no tenen cap reconeixement
legal de la llengua pròpia, es tracta de la Franja de ponent a Aragó i del Carxe
murcià.

A la franja oriental de l'Aragó hi ha setanta mil habitants que, malgrat
ser aragonesos «administrativament», tenen el català com a llengua materna.
Malgrat que l'estatut d'autonomia d'Aragó no reconeix el català com a llengua
oficial, podem observar un tímid procés de normalització lingüística. Tot es
va iniciar quan alguns dels batlles de la Franja, el 22 de gener de 1984,
varen demanar l'ensenyament optatiu del català a les escoles.

El dia 1 de febrer de 1984 se celebrà una reunió a Mequinensa amb
representants de tots els pobles de la Franja, els quals formularen la
Declaració de Mequinensa. Els reunits hi varen proposar que la llengua
catalana s'ensenyés com a assignatura optativa a tots aquells pobles de la
Franja de Ponent que ho demanen i que la Diputació
General d'Aragó donara suport a la producció literària en català. Els
representants municipals, per la seua banda, es varen comprometre a fomentar
l'ús públic del català en les seues localitats respectives: la retolació, els
edictes, els mitjans de comunicació, etc.

El Carxe. Dins l'Estat espanyol els
catalanoparlants que tenen l'estatut jurídic més desfavorable són els
carxencs.

El Carxe és una zona catalanoparlant situada a terres de Múrcia que comprén
algunes pedanies dels municipis de Iecla, Jumella i Favanella. El català no té cap
reconeixement oficial a la Comunitat
Autònoma de Múrcia. L'única actuació en favor de la llengua la realitza
l'AVL que des de fa dos anys imparteix classes de català a Iecla, atenent al
prec d'alguns carxencs.

[edita]
A fora de l'estat
espanyol

A fora de l'Estat espanyol l'estatut jurídic de la llengua és ben dispar.

[edita]
Andorra

D'una banda trobem Andorra on el català és l'única
llengua oficial. D'altra banda, trobem el Rosselló i l'Alguer on no hi ha cap tipus
de reconeixement legal del català.

[edita]
Catalunya Nord

Exclusió
de les llengües pròpies a França. Al llarg de la història l'Estat francés
ha desenvolupat tot un sistema d'exclusió de les llengües pròpies.

La llei Deixonne. Malgrat
les inquietuds regionalistes que comencen a manifestar-se a principis del
segle XX, caldrà esperar a la llei Deixonne de 1951. Aquesta Llei obria una
petita escletxa en el sistema escolar. A l'escola primària, els mestres podien
ser autoritzats a ensenyar durant una hora les llengües locals. A l'escola
secundària només podien assegurar-se cursos com a activitats extraescolars.
Les lleis posteriors sobre les "llengües locals i regionals no han anat més
enllà de la llei Deixonne.

[edita]
L'Alguer

La Constitució italiana. La situació de l'Alguer és una de les més
deplorables, tot i que l'article 6 de la Constitució italiana preveu la tutela
de les minories lingüístiques d'Itàlia, aquesta disposició mai no ha estat
aplicada al català.

La ciutat de l'Alguer. Des del 1991 la carta municipal estableix que
l'ajuntament es proposa protegir i promoure la llengua catalana.

[edita]
Conclusions

Els drets juridicolingüístics dels catalanoparlants són ben diferents segons
l'indret geogràfic, podem parlar de catalanoparlants de primera i de segona.
D'una banda hi ha el Rosselló, l'alguer, la Franja i el Carxe on, com acabem de
veure, els catalanoparlants no tenen cap reconeixement legal, d'altra banda,
però, hi ha Andorra, el País Valencià, el Principat i les Illes Balears on els
catalanoparlants tenen els drets lingüístics proclamats. Com afirma Francesc Ferrer i
Gironés el problema és que en moltes ocasions aquests drets són absolutament
desconeguts per part dels ciutadans.

[edita]
El català en
altres llengües

[edita]
Parlars
amb empremta de la llengua catalana

Panotxo (Múrcia)

Sard (Sardenya)

Sicilià (Sicília)

Napolità (Nàpols)

Xurro (Comarques xurres)

Patuet
(originat a Algèria, avui testimonial a
França entre alguns pied-noir)[26]

[edita]
Manlleus del català a altres
llengües

Hi ha paraules d'origen català que han relat en diverses llengües. Existeixen
paraules que van entrar en la llengua castellana durant el segle XX a causa
d'una expansió i importació d'especialitats vinculades a la gastronomia com
poden ser les paraules ensaïmada, escalivada,
paella, bajel(vaixell). I
d'altres com orxata van arrelar al castellà
per la mateixa raó però no eren originals del català sinó provinents d'origen
llatí.[27]

En anglès -
que fa part de les llengües
germàniques occidentals - han relat també diversos mots com Allioli, Barraca i Paella en la seva llengua.[28]

Paella, Barraca i Porxo han estat utilitzades per l'esperanto

[edita]
Bibliografia

Badia i Margarit, Antoni Maria. Llengua i cultura als Països
Catalans. Barcelona: Edicions 62, 1964. (lLlibres a l'abast; 19) Amb
nombroses reimpessions i reedicions. Actualment: (El Cangur; 16) ISBN
8429700447.

Coromines, Joan. El que s'ha de saber de la llengua catalana. Palma
de Mallorca: Moll, 1954. (Raixa; 1) Amb nombroses reimpessions i reedicions.
Actualment: ISBN
8427303289.

Enciclopèdia de la llengua catalana. Barcelona: Edicions 62, 2001.
ISBN
84-297-5026-6.

Veny, Joan; Pons i Griera, Lídia. Atles lingüístic del domini
català. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2001-. En curs de
publicació. ISBN
84-7283-720-3 (o.c.).

[edita]
Vegeu també

Llista
de mots castellans d'origen català

[edita]
Referències

↑
S. Alonso, A. López P. Lumbreras,
A.Pérez. Apóstrofe, Lengua y Literatura, Bachillerato p.14-15.
Editorial Casals, S.A., 2004.

↑ Limorti, Ester; Artur Quintana. El
Carxe. Recull de literatura popular valenciana de Múrcia. Institut de
Cultura Juan Gil-Albert, Alacant, 1998. 8477843155.

↑ Declaració sobre la denominació de la llengua catalana

↑ Posició de l'Acadèmia Valenciana de la llengua enfront la
denominació de Valencià

↑ Gramàtica del
català contemporani. Joan Solà, Maria-Rosa Lloret, Joan Mascaró, Manuel
Pérez de Saldanya (directors). Editorial Empúries. Any 2002.

↑ LAMUELA, X.
Estandardització i establiment de les llengües. Barcelona: Ed. 62,
1994.

↑ La primera edició
de la Gramatica
occitana segon los parlars lengadocians, publicada en fascicles a la
Revista
Òc, defensava la tesi que el català i l'occità formen part del mateix diasistema. La segona
edició, impresa a Barcelona el 1935 i editada per l'Institut
d'Estudis Occitans, canvià de bàndol: "en tenent naturalament compte de
las diferéncias foneticas de las doas lenguas. Basant-se en els
manuscrits de l'obra original, sembla que l'autor, Loís Alibèrt,
sempre defensà la unitat de les dues llengües.

↑ Pierre Bec (1995)
La langue occitane, coll. Que sais-je? nr. 1059, París: Presses
Universitaires de France [1ª ed. 1963]

↑ «Catalan
language». 101 Languages. [Consulta: 21/12/2008].

↑ «Normalization and Encoding of Occitan». Multext-Cataloc.
[Consulta: 21/12/2008].

↑ «L'occitanòfila
valenciana Euphemia Llorente». [Consulta: 21/12/2008].

↑ "Les causes a
la Real Audiència es faran en llengua castellana". Article IV del decret de Nova Planta del 16 de gener del 1716

↑ «Concordança nom-adjectiu». Andorra La Vella: Servei de
Política Lingüística d'Andorra. [Consulta: 22/12/2008].

↑ «art». Diccionari de la Llengua Catalana, 2ª edició.
Barcelona: Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 22/12/2008].

↑ Rànquing de traduccions

↑ Estudi sobre l'ús del català a Internet

↑ [1]

↑ [2]

↑ [3]

↑ Anna Cabré: Immigració i estat del benestar

↑ As.: Estadística sobre els usos lingüístics a Catalunya
2008

↑ Montoya, Brauli: La difusió social de la substitució
lingüística a la ciutat d'Alacant: Assaig d'una cronologia, Treballs
de sociolingüística catalana 13, pp. 25-38

↑ Bernat Joan i Marí: Canvi demogràfic i substitució lingüística
a les illes Pitiüses Institut d'Estudis Eivissencs Territoris (1999),
2:103-111

↑ Associació de sociolingüistes de llengua catalana: La situació
sociolingüística als territoris de parla catalana a l'inici del segle
XXI Pel que fa a la transmissió, els territoris bàsicament es
divideixen en dos grups. D'una banda, l'Alguer, i encara més la Catalunya del
Nord, on es produeix un retrocés intergeneracional clar del català, és a dir
on la cadena de transmissió de la llengua de pares a fills s'ha trencat, i on,
per tant, ens trobem en un nivell avançat del procés de substitució
lingüística.)

↑ http://www.cg66.fr/culture/patrimoine_catalanite/catalanite/charte.html

↑ Marta Marfany,
Els menorquins d'Algèria, ISBN
84-8415-366-5

↑ Inclou
la etimologia de la paraula.

↑ Collins English Dictionary.
HarperCollins Publishers, 1991. ISBN
0-00-433286-5.

[edita]
Vegeu també

Història
de la llengua catalana

Dret
lingüístic del català

Denominacions
de la llengua catalana

Persecució
del català

Gramàtica
catalana

Regles
d'accentuació del català

Flexió
verbal del català

Acció
Cultural del País Valencià

Obra Cultural
Balear

Òmnium Cultural

Correllengua

Català i
occità

Plataforma per
la Llengua

[edita]
Enllaços externs

A Viquillibres hi ha llibres
de contingut lliure i altres textos relatius a Català

Hi ha una entrada sobre Català en el
Viccionari, el diccionari
lliure.

A
Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia
relatiu a:
Català

Llengua i societat als territoris de parla catalana a l'inici del
segle XXI. L'Alguer, Andorra, Catalunya, Catalunya Nord, la Franja, Illes
Balears, i Comunitat Valenciana. Anàlisi conjunta de les enquestes
sociolingüístiques fetes en aquests territoris durant un mateix període de
temps (2003-2004), amb un qüestionari i una metodologia similar. PDF de 227
pàgines.

Toponímia: Exposició "Mots amb arrels. Els noms de lloc ens
parlen"

Comissió de Toponímia de Catalunya. Generalitat de Catalunya

Toponímia. Institut d'Estudis Catalans

Índex toponímic dels pobles i ciutats del País Valencià

Onomasticon Cataloniae

[edita]
Entitats

Acadèmia Valenciana de la Llengua

Institut
d'Estudis Catalans

TermCAT: Centre de Terminologia i consulta de neologismes

[edita]
Diccionaris de
llengua catalana

Diccionari de l'Enciclopèdia Catalana

Diccionari Alcover-Moll

Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans

Diccionari de Valencià en línia

Diccionari d'Ortografia i Pronunciació del Valencià de l'Acadèmia
Valenciana de la Llengua

Diccionari visual

[edita]
Gramàtiques

Gramàtica de l'Institut d'Estudis Catalans

Gramàtica de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua

[edita]
Manifests

Manifest per la llengua

Joves de Mallorca per la llengua

Manifest de Mequinensa (Franja de Ponent)

Manifest per
la llengua de valencians residents al Principat

Un
memorial reial per a passats irreals

Doblatge i
subtitulació de films al català

v • d • e

Lingüística catalana
Portal del
català

Dialectes

Bloc
occidental

Català
nord-occidental

Ribagorçà

Pallarès

Lleidatà

Valencià
de transició

Valencià

Valencià
apitxat

Valencià
alacantí

Valencià
castellonenc

Valencià
meridional

Mallorquí
de la Marina

Valencià
murcià (desaparegut)

Bloc
oriental

Català
central

Salat
de la Costa Brava

Barceloní

Tarragoní

Balear

Eivissenc

Mallorquí

Solleric

Pollencí

Menorquí

Català
septentrional

Capcinès

Alguerès

Transició
occidental-oriental

Xipella

Solsoní

Altres

Patuet
d'Algèria (desaparegut)

Judeocatalà
(desaparegut)

Catanyol

Castellorquí

Gramàtica

Accentuació

Conjugació
verbal

Ortologia

Ortografia

Fonètica

Pronoms
febles

Apostrofació

Interferències
gramaticals
Falsos
amics

Literatura

Homilies
d'Organyà

Les
quatre grans Cròniques

Joanot
Martorell

Tirant
lo Blanc

Ausiàs
March

Ramon
Llull

Ars magna
•
Blanquerna

Jacint
Verdaguer

Atlàntida
•
Canigó

Josep
Pla

Mercè
Rodoreda
Vicent
Andrés Estellés

Història

Segle XV: Segle
d'or valencià

Segle XVI-XVIII: Decadència

Segle XIX:
Renaixença

Segle XX: I
Congrés Internacional de la Llengua Catalana · Normalització

Cronologia
de la repressió del català

Institucions

Institut
d'Estudis Catalans

Acadèmia
Valenciana de la Llengua

Institut
Ramon Llull

Junta
Permanent del Català (Catalunya)

Junta
Avaluadora del Català (Illes)

Junta
Qualificadora de Coneixements de Valencià

Associació
d'Escriptors en
Català

v • d • e

Llengües
romàniques amb tradició literària

aragonès · asturlleonès ·
castellà o
espanyol · català o valencià · dàlmata
(extingida) · francès · francoprovençal
· gallec · italià · occità · portuguès · retoromànic
· romanès · sard · sicilià

v • d • e

Assignatures a l'ESO
a Catalunya, País
Valencià i les Illes
Balears

Matemàtiques
· Llengua catalana · Llengua
castellana · Llengua
anglesa · Ciències
naturals · Ciències
socials
Educació
per a la ciutadania · Educació
musical · Educació
física · Educació
visual i plàstica

Obtingut de «http://ca.wikipedia.org/wiki/CatalÃ »

Categoria: Català

Categories ocultes: 100
articles fonamentals | Articles a
millorar | Articles
destacats en ucraïnès

Vistes

Pàgina

Discussió

Edita

Historial

Eines personals

Provau
Beta

Inicia
una sessió / crea un compte

Navegació

Portada

Portals temàtics

Article a
l'atzar

Articles
de qualitat

Actualitat

Cerca

comunitat

Portal viquipedista

Canvis
recents

La taverna

Contacte

Canal IRC

Donatius

Ajuda

Eines

Què hi
enllaça

Seguiment
d'enllaços

Pàgines
especials

Versió per a impressora

Enllaç
permanent

Citau
aquest article

En altres llengües

Afrikaans

Alemannisch

Aragonés

Anglo-Saxon

العربية

Asturianu

Azərbaycan

Bikol
Central

Беларуская

Беларуская
(тарашкевіца)

Български

বাংলা

Brezhoneg

Bosanski

Нохчийн

Cebuano

Corsu

Qırımtatarca

Česky

Cymraeg

Dansk

Deutsch

Ελληνικά

English

Esperanto

Español

Eesti

Euskara

Estremeñu

فارسی

Suomi

Føroyskt

Français

Arpetan

Furlan

Frysk

Gaeilge

Gàidhlig

Galego

Gaelg

Hak-kâ-fa

עברית

Hrvatski

Magyar

Հայերեն

Interlingua

Bahasa Indonesia

Ido

Íslenska

Italiano

日本語

ქართული

ភាសាខ្មែរ

한국어

Ripoarisch

Kurdî / كوردی

Kernowek

Latina

Ladino

Limburgs

Líguru

Lumbaart

Lietuvių

Latviešu

Олык Марий

Македонски

Монгол

मराठी

Bahasa Melayu

مَزِروني

Nāhuatl

Plattdüütsch

Nedersaksisch

Nederlands

‪Norsk (nynorsk)‬

‪Norsk
(bokmål)‬

Novial

Nouormand

Occitan

Иронау

Polski

Piemontèis

Português

Runa Simi

Rumantsch

Română

Русский

Sardu

Sicilianu

Scots

Sámegiella

Srpskohrvatski /
Српскохрватски

Simple English

Slovenčina

Slovenščina

Shqip

Српски /
Srpski

Seeltersk

Svenska

தமிழ்

Tetun

ไทย

Tagalog

Türkçe

Reo Mā`ohi

Uyghurche‎ /
ئۇيغۇرچە

Українська

Vèneto

Walon

Winaray

中文

Bân-lâm-gú

Darrera modificació de la pàgina: 1 gen 2010 a les 16:52.

El text està disponible sota la Llicència
de Creative Commons Reconeixement/Compartir-Igual; es poden aplicar termes
addicionals. Vegeu les Condicions
d'ús per a més informació. Wikipedia® (Viquipèdia™) és marca registrada de Wikimedia Foundation, Inc.

Política
de privadesa

Quant
al projecte Viquipèdia

Avís
d'exempció de responsabilitat