Catalans

De Viquipèdia

Dreceres ràpides: navegació, cerca

Catalans

Dalí • Casals • Gaudí • Verdaguer • Caballé • Miró

Població total

7.251.000 catalans de
llei.
Més de 14 milions residents als Països Catalans i mig milió
al món.
7.727.158 catalanoparlants.

Regions amb població
significativa

Espanya: ?
Catalunya:
7.251.000
País
Valencià: ?
Illes
Balears: ?
Comunitat de
Madrid: ?
França: ?
Catalunya del
Nord: 440.885
Argentina: 179.000
Mèxic: 54.000
Alemanya: 49.000
Andorra: 31.000
Itàlia: 22.000
Veneçuela: 5.700
Uruguai: 1.817[1][2]
EUA: 1.738
Equador: 850

Llengua

Català i també castellà (a l'Estat
Espanyol), francès (a l'Estat
Francès)

Religió

Cristianisme (Catolicisme),
agnosticisme, ateisme i paganisme

Grups humans relacionats

Catalanoparlants

Nord-catalans

Andorrans

Valencians

Mallorquins

Eivissencs

Menorquins

Franjolins

Algueresos

Formenterers

Aragonesos

Occitans

Andalusos

Els catalans (en singular: català, catalana) són un poble mediterrani que té les seues
arrels als Pirineus orientals[3] i que
es caracteritza per tenir una llengua i una cultura pròpies. Un català o una
catalana pot ser una persona del Principat de
Catalunya, tant del costat francès[4][5] com de
l'espanyol, un parlant de la llengua catalana o una que té origens catalans.

Taula de continguts

1 Definició

2 Demografia

2.1 Població de llei,
segons l'Estatut i el Consell General

2.2 Població migrant que es
declara catalana

2.3 Població de catalans
com a percentatge dels residents dels Països Catalans

3 Història

4 Cultura

4.1 Llengua

4.2 Literatura

4.3 Art

4.4 Música

4.5 Cinema

4.6 Gastronomia

4.7 Esport

4.8 Mitologia

4.9 Festes

4.10 Religió

4.11 Símbols
catalans

5 Catalans del sud
il·lustres

5.1 Escriptors i
artistes

5.2 Esportistes

5.3 Músics

5.4 Religiosos

5.5 Filòsofs

5.6 Científics

5.7 Polítics

5.8 Militars

6 Vegeu també

7 Referències

8 Enllaços externs

Definició

En definir els catalans cal distingir entre els significats etnocultural i
legal.

Segons la Gran
Enciclopèdia Catalana, i en un sentit etnocultural, els catalans són "un
poble, de llengua catalana,
desenvolupat als Països Catalans".[6]
Aquest significat s'ha ampliat històricament i tradicionalment també a totes
aquelles persones d'arreu del món que els uneix la llengua i la cultura catalana.
Aquest significat identifica, doncs, els catalans com a catalanoparlants, allà
on visquen. Hi ha 7.727.158 catalanoparlants arreu del món.

L'ús del gentilici català aplicat als parlants de la llengua allà on siguen
es pot observar al llarg de la història. El 1325, Ramon Muntaner escrigué
que "són vers catalans e parlen del bell catalanesc del món", parlant
dels habitants de l'Horta de Múrcia de
parla catalana.[6] L'any
1417, Anselm
Turmeda deia sentir-se "de nació catalana i nascut a Palma".[6] El valencià Vicent
Ferrer fou qualificat com de la "nostra nació" pels consellers de Barcelona, el
1456,[6] igual
que la família Borja, també
originària de València, tant pels seus contemporanis italians com per
ells mateixos.[6] És
molt coneguda la descripció del poeta Ausiàs March, definit
com a "cavaller valencià de nació catalana" fins i tot a les edicions dels seus
llibres impreses al País Valencià.[6]
Finalment, el 1766 el bisbe de Barcelona Josep Climent digué que
"Casi todos los valencianos somos catalanes en el origen, y con una corta
diferencia son unas mismas las costumbres y una misma la lengua".[6]

Tanmateix, més tard alguns declararien l'existència d'un poble valencià
separat ja del poble català originari, una idea que és propugnada primer per Francesc Eiximenis el
1383.[6] Més
tard, hi hauria declaracions semblants pel que fa als mallorquins.[6]

A l'època moderna, alguns escriptors i ideòlegs vinclats amb el catalanisme han aplicat, i
apliquen, el gentilici "català" als catalanoparlants nascuts fora de Catalunya,
o senzillament tot aquell que viu als Països Catalans: els valencians, mallorquins, menorquins,
eivissencs, andorrans, franjolins,
nord-catalans, formenterers
i algueresos.[3]
Aquesta definició crea una confusió entre català, del Principat de
Catalunya i català, dels Països Catalans, que alguns han intentat a
superar amb l'ús del gentilici principatí per al primer cas. Tanmateix,
l'ús de català aplicat als pobles que habiten els Països Catalans manca
cap suport legal i és rebutjat, en alguns casos violentment, per una part dels
poble esmentats; fora de Catalunya, només una minoria dels habitants dels
territoris catalanoparlants es declaren catalans.

En un sentit legal, els catalans són els ciutadans de la Comunitat Autònoma
de Catalunya. Així doncs, els
membres de qualsevol grup humà poden ser considerats catalans si tenen el veïnatge
administratiu en qualsevol municipi de la comunitat
autònoma de Catalunya.[7] Això vol
dir que hi ha 7.364.078 catalans de llei, tots residents a Catalunya.

Demografia

No es tenen xifres fiables sobre la demografia dels catalans arreu del món ja
que en la majoria de censos estatals no es recull el nombre de catalans que hi
resideixen (excepte als EUA, on segons l'últim cens de l'any
2000 hi havia 1.738 catalans[8]
i a més no existeix fins ara cap estudi demogràfic dels catalans. Malgrat això,
si que existeixen algunes estimacions aproximades. Els principals nuclis de
catalans a l'exterior són a París i Madrid, Alemanya i Amèrica Llatina, i la
resta de l'Estat Espanyol.[3]

Segons la Fundació
Catalunya-Amèrica abans del 1939 emigraren a Amèrica dos-cents mil o
tres-cents mil catalans. Quant als exiliats de 1939, i, sobretot d'acord amb les
estadístiques dels vaixells que hi dugueren els catalans, i altres fonts, la
xifra degué oscil·lar entre dotze mil i divuit mil.[9]

Segons les xifres més inclusives, que compten tant catalanoparlants com
ciutadans residents als Països Catalans, n'hi ha 12.471.000 [10] a
l'Estat Espanyol, 305.000 a l'Estat Francès, 31.000 a Andorra (en aquest cas es
compten els ciutadans andorrans que hi són minoria) i 350.000 més arreu del
món.[10]
Cal considerar que, malgrat que l'Estatut d'Autonomia catalana els designa la
nacionalitat catalana, no tots els habitants de Catalunya es reconeixen com a
catalans, tant perquè no parlen català com perquè una part important de la
població de Catalunya és d'origen immigrant. Finalment cal considerar que el Consell
General dels Pirineus Orientals declara que els seu territori és
culturalment català, i considera per extensió que els residents d'aquest
departmaent són "alhora francesos i catalans".[11]

Les dades de les taules següents es basen en la població de llei, en aquells
que se'n declaren.

Població de
llei, segons l'Estatut i el Consell General

Les dades de les taula següent es basen en la població de llei, segons
afirmen els governs dels territoris.

Estat

Població censada

Regne d'Espanya

7.251.000 [12]

República
Francesa

440.855[13]

Població migrant que es declara
catalana

Les dades de les taula següent es basen en la població que es declara
catalana.

Estat

Població migrant

Regne d'Espanya

?

República
Francesa

?

República
Argentina

179.000 [10]

Principat
d'Andorra

?

Estats Units
Mexicans

54.000 [10]

República Federal
d'Alemanya

49.000 [10]

República
Italiana

22.000 [10]

República
Bolivariana de Veneçuela

5.700 [10]

Estats Units
d'Amèrica

1.738[8]

República de
l'Equador

850 [14]

Encara que molt més minoritària, també hi ha presència de catalans i
catalanoparlants en altres estats com ara República
Democràtica Popular d'Algèria, Regne de Bèlgica, República
Federativa de Brasil, República de Xile, República de
Colòmbia, República de Cuba, República
Dominicana, Confederació
Suïssa i República
Oriental de l'Uruguai.[15][16]

Alguns es reuneixen a les anomenades comunitats catalanes de
l'exterior, que tradicionalment i popularment són conegudes com a casals catalans, i dels
quals n'hi ha quinze a Argentina, onze als Estats Units, set a Alemanya, sis a
Suïssa, sis a Mèxic, quatre a Xile, quatre a Austràlia, tres a Brasil, tres a
l'Equador, tres a Veneçuela, tres a Espanya, tres a Occitània, i cinc als Països
Catalans per als que han migrat dins de l'àmbit catalanoparlant.[16]

Població
de catalans com a percentatge dels residents dels Països Catalans

Dins del conjunt d'habitants dels Països Catalans (població 14.157.638 i
13.422.117 sense l'Aran, la Fenolleda i les comarques castellanes del País
Valencià[17]), els
7.364.078[18]
catalans del sud en representen el 51,6%, els 5.084.502[19] de
valencians el 35,6%, els 814.275 de mallorquins el 7,7%, els 440.855[13]
de nord-catalans el 3,1%, els 113.908 d'eivissencs l'1%, els 88.434 de
menorquins el 0,8%, els 47.686[20] de
franjolins el 0'33%, els 31.363[21]
d'andorrans el 0,22%, els 42.289 d'algueresos el 0,3% i els 670 habitants del
Carxe el 0,005%.

Història

Article principal: Història
dels Països Catalans

Cultura

Llengua

Article principal: Llengua
catalana

La llengua històrica, pròpia i majoritària (vora 8 dels 14 milions) dels
catalans és el català,[3] una
llengua
romànica que rep també diversos noms relacionats amb el gentilici a nivell
local, tot i que l'únic que s'empra al nivell oficial és el valencià, nom emprat a
tot el País Valencià. Altres gentilicis habituals són el mallorquí, menorquí,
eivissenc, tortosí i l'alguerès; a la Franja de Ponent, un nom pejoratiu és el
xapurreau[22] i a
la Catalunya Nord, el patuès. També rebé el nom de patuet el català
parlat pels peus negres a l'Algèria.

La llengua naix del llatí vulgar als comtats catalans a l'Edat Mitjana (segles V-IX)
i s'utilitza en els documents oficials de la Corona d'Aragó des del 1212 fins la
seua fallida al 1716.[3][23] Tornà a
l'oficialitat breument durant la II República
Espanyola (1931-1939) i finalment amb la reconstitució de les generalitats catalana i
valenciana i la creació del govern balear als anys 70. Amb la cooficialitat a la
Franja (1999),[24]
la llei de promoció de la cultura de Sardenya del 1997,[25] i la carta en
favor del català del 2007 a la Catalunya Nord,[26] la
immensa majoria dels territori té la llengua com a oficial o cooficial.[3]

La llengua demostra un alt grau d'unitat sintàctica i gramàtica, amb un
90-95% comprensió entre els principals dialectes.[3] La
llengua es divideix formalment en dos blocs, l'oriental i l'occidental, que
ofereixen flexions verbals distintes a més d'un sistema vocàlic diferenciat.
Dins del bloc oriental s'observa els dialectes central, septentrional i balear,
i també l'alguerès. En l'occidental, hi ha el català nord-occidental, també
anomenat lleidatà, el tortosí i el valencià. En nombres de parlants, els més
parlats són el català central, el valencià i en menor grau, el mallorquí.

L'acceptació de la unitat és en general alta, però açò pot variar molt segons
l'edat i estudis dels enquestats; en algunes zones, com la rodalia de València,
Fraga, i en menor grau a Palma, existeixen moviments que neguen la unitat de la
llengua i defensen unes llengües valenciana,[27]
balear[28] i
franjolina[29]
independents del català.

Els nivells d'alfabetització en català són molt variables segons el
territori, amb el nombre més alt (62,3%)[30] a
la comunitat autònoma de Catalunya, on tanmateix aquest grau s'ha assolit des de
només l'any 1975;[3] en
alguns territoris on encara no s'estudia al nivell públic, com la Catalunya Nord
(10,6%),[30] la
Franja (30,3%),[30]
l'Alguer (28,4%),[30] i
el Carxe, el nivell és molt més baix; tant el País Valencià (32,5%)[30] com
les Illes Balears (46,9%)[30]
tenen un nivell remedial.

De les altres vora 300 llengües parlades als Països Catalans,[31] les
llengües cooficials són les amb major pes demogràfic i institucional, en
especial el castellà i el francès. També hi
ha comunitats importants de parlants de d’urdú, xinès, àrab, amazic, quítxua, wòlof i mandinga.[32] A
l'Estat Espanyol, almenys la meitat dels ciutadans catalans són, tot i conèixer
el català, " més aviat castellanoparlants".[33] Si al
nombre dels que tenen el castellà com a primera llengua, s'afegeix tots aquells
que el saben parlar, l'espanyol és la llengua més parlada pels catalans.

També i en menor grau, existeixen ciutadans dels Països Catalans o de
Catalunya que tenen com a llengua pròpia i històrica el castellà (719.970 a les
comarques
castellanoparlants del País Valencià) i l'aranès o occità (10.194 a la Vall
d'Aran (2008), 5.357[34]
(2009) a la Fenolleda).

Literatura

Article principal: Literatura
catalana

Art

Article principal: Art
català

Música

Article principal: Música
catalana

Cinema

Article principal: Cinema
català

Gastronomia

Article principal: Gastronomia
catalana

La cuina dels catalans s'emmarca dins la cuina mediterrània i n'és un
exemple típic. Sovint fa referència al menjar de la Catalunya Sud i de la Catalunya del
Nord,[35] i de la
d'Andorra[36]
però alguns autors contemporanis[37][38][39][40][41][42]
en fan referència per parlar de la gastronomia compartida de tots els Països
Catalans.

El primer i més significant receptari
català és el Llibre de Sent
Soví, de l'any (1324), que compila més de
dues-centes receptes medievals.

La gastronomia catalana és molt variada, i rau, com els catalans, entre
l'alta muntanya i la riba del mar, i abraça tos els productes que s'hi pot
trobar: oli d'oliva, all, pebre vermell, ametlla, julivert, safrà; hortalisses,
especialment el tomàquet; llegums; cereals, sobretot l'arròs; fruites; peix i marisc, sobretot el bacallà i la
tonyina; carn, aviram i caça, especialment el porc i el xai, i
sobretot l'embotit; i altres com els bolets i el mató.

Entre les preparacions a destacar, hi ha la coca,[40]
la paella, l'arròs
al forn, el pa amb tomàquet i
el pa amb
oli, l'all-i-oli, la samfaina, el romesco, la maionesa, l'escudella, l'escalivada,
l'esqueixada o esgarrat, la fideuà, els bunyols, el suquet
de peix, la sobrassada, l'ollada, la calçotada, el torró, els panellets i carquinyolis, els flaons, els caragols a la
llauna, l'arrop, la crema
catalana, l'ensaïmada, el menjablanc, els fartons, i el xuixo.

Entre les begudes significants, hi ha el cava, l'orxata, les herbes i l'herbero, la pomada i el palo, la mistela, la llet
merengada, la xocolatada i el vi.

Esport

Article principal: Esport
català

Mitologia

Article principal: Mitologia
catalana

L'origen de la mitologia catalana
possiblement recollís part de les creences preromanes integrades en el paganisme
romà.

La cristianització de l'imperi Romà
condemnarien les manifestacions paganes a la clandestinitat. El sorgiment de
l'Islam importà
algunes creences pròpies dels pobles semítics i en generaren força lligades als
fets de la ocupació sarraïna i la contesta
militar del Regne Franc (p.ex. cançó de Rotllan).
Tot i així, el paganisme persistí amb força a les àrees rurals. Els rituals màgics, les rondalles i llegendes foren
una forma d'entendre i transmetre coneixements. A partir de la baixa edat mitjana,
els éssers mitològics foren considerats dimonis o bruixes i perseguits
per l'església catòlica.
El racionalisme dels segles
XVII i XVIII els relegà als contes de nens.[43]

Festes

Article principal: Festes
populars als Països Catalans

El foc és l'element més important de les festes tradicionals, la qual cosa hi
denota una gran arrel pagana. Les festes del foc
tenen una altíssima acceptació entre els catalans, des de la Flama
de Canigó[44] fins
les Fogueres d'Alacant i
les Falles,
celebrades a 90 poblacions del País Valencià.[45]

La memòria històrica és el segon eix de les festes als Països Catalans, on
els valencians, mallorquins i catalans es retroben amb la seua data de naixement
com a pobles. Això explica la quantitat de festes associades amb la Reconquesta, en especial els
Moros i Cristians, que
se celebra sobretot al sud del País Valencià,[46] i
Lleida,[47] i Mallorca.[48]

Finalment, els espectacles religosos en formen el darrer eix. Entre ells hi
ha la Diada de Sant Jordi,
i les festes de sant Vicent
màrtir i sant Antoni Abad. Les
màximes expressions d'aquest element són les processons de la Setmana
Santa i les representacions de la Passió. Algunes festes
tenen una relació complicada amb el fet religiós, com les carnestoltes i la Dansa de la Mort, o
alguns aspectes concrets com el tió de Nadal i el caganer.

Altres elements cabdals de la festa catalana són: el menjar, present a
qualsevol festa i especialment, a la matança del porc i les
festes de collita; concursos, com els castellers, l'elecció de la
festera major i les carrosses;
la música, les cançons i les bandes; les colles; les danses o balls; i els
animals, especialment els bous i també alguns de mitològics.

Religió

Els catalans són majoritàriament catòlics, tot i que des del
segle XX, sobretot durant la Guerra Civil
Espanyola, s'hi ha observat una forta tendència anticlerical.[3]

Símbols
catalans

La Senyera, la bandera
de facto del poble
català.

Article principal: Símbols
catalans

A causa de la història, una gran part dels símbols tradicionals de Catalunya
coincideixen amb els d'Aragó, València i les
Illes
Balears. El símbol català més antic és l'escut de Catalunya,
un dels emblemes heràldics més antics d'Europa.[49][50][51][52]
Segons la llegenda, data del segle IX i hom diu que els
Quatre Pals foren el resultat de fer passar quatre dits de Carles el Calb, tacats de
sang, sobre l'escut d'or de Guifré el Pelós com a
recompensa per haver lluitat valerosament contra els sarraïns.

La Senyera Reial, inspirada
en l'escut, és potser el símbol català més representatiu.

Pel que fa als himnes, el dels Segadors representa els
principatins; la Balanguera els
mallorquins; en el cas dels valencians, l'oficial Himne de
l'Exposició conviu amb la Muixeranga com a símbols del
país.

Catalans del sud
il·lustres

Article principal: Llista
de catalans del sud

Per als il·lustres d'altres territoris de parla catalana, consulteu nord-catalans
il·lustres, andorrans
il·lustres, franjolins
il·lustres, valencians
il·lustres, mallorquins
il·lustres, menorquins
il·lustres i eivissencs
il·lustres.

Escriptors i
artistes

Entre els escriptors catalans més coneguts, n'hi ha de cabdal importànica a
la literatura catalana, com els històrics Bernat Desclot, Pere el Cerimoniós,
Bernat
Metge, Francesc Eiximenis,
Jaume March II, Ramon
Muntaner; i els escriptors moderns Jacint Verdaguer, Carles Aribau, Narcís Oller i
Moragas, Àngel Guimerà Prudenci Bertrana
i Comte, Manuel de
Pedrolo, Josep Pla, Mercè Rodoreda, Salvador
Espriu, Eugeni d'Ors, Quim
Monzó, Carles Riba, Josep
Carner, Joan Maragall, etc.

Entre els artistes catalans destacats hi ha els artistes plàstics Ramon Casas i
Carbó, Aristide Maillol, Salvador Dalí, Joan Miró, Antoni Tàpies, Marcel
Martí, Fina Rifà i Manel
Esparbé i Gasca; les actrius Assumpta Serna i Andrea
Guasch; i el pallasso Charlie Rivel.

Esportistes

Entre els esportistes catalans figuren...

Músics

En l'àmbit musical, cal parlar dels cantautors Joan Manuel Serrat i
Lluís Llach; i en
l'actualitat, els Pets Sopa de
Cabra, i Sau. En
castellà, cal recordar Pastora, Estopa i Mojinos
Escozíos.

Religiosos

Entre els catalans il·lustres de caire religiós figuren Vicenç
Ferrer...

Filòsofs

Entre els catalans filòsofs, destaca .

Científics

Entre els científics nord-catalans figura Francesc Joan
Domènec Aragó.

Polítics

Entre els polítics catalans més destacats, hi ha els presidents de la
Generalitat Pau Claris, Francesc Macià, Lluís
Companys Josep Tarradellas, Jordi Pujol, Pasqual Maragall i
l'actual José Montilla.

Militars

Entre els militars catalans a destacar, figuren el Martí
Marcó, Francesc de
Tamarit...

Vegeu també

Països Catalans

Referències

↑ Carod.cat: "El vicepresident del Govern visita el remodelat Casal
Català de Montevideo i agraeix “l’esforç i el compromís” dels catalans de
l’Uruguai"

↑ Generalitat de Catalunya: "El vicepresident del Govern i la
Viceconsellera d’Afers Exteriors i Cooperació fan un viatge institucional a
Argentina i Uruguai"

↑ 3,0
3,1
3,2
3,3
3,4
3,5
3,6
3,7
3,8 Enciclopèdia de nacions sense estat (anglès)

↑ "[1]Presentació Perpinyà 2008" (francès)
(català)

↑ Cultura i catalanitat Consell General dels Pirineus Orientals
(francès)
(català)

↑ 6,0
6,1
6,2
6,3
6,4
6,5
6,6
6,7
6,8 català, Gran
Enciclopèdia Catalana Cita textual: ...un
poble, de llengua catalana, desenvolupat als Països Catalans.

↑ català, Gran
Enciclopèdia Catalana

↑ 8,0
8,1
Origens ancentrals i ètnics, Cens dels EUA del 2000 (anglès)

↑ Catalans a les Amèriques, Fundació Catalunya-Amèrica

↑ 10,0
10,1
10,2
10,3
10,4
10,5
10,6
Catalans per estats, Joshua Project

↑ "au même temps français et catalans"

↑ IDESCAT

↑ 13,0
13,1
INSEE cens oficial 2009:pob total sense comptes dobles

↑ El vicepresident del Govern es reuneix amb el Casal català de
Quito, Generalitat de Catalunya

↑ Ethnologue

↑ 16,0
16,1
Casals catalans

↑ Consulta les
referències a la taula de demografia a Països
Catalans

↑ IDESCAT 2008

↑ INE
2009:Comunitat Valenciana, homes i dones

↑ UOC

↑ d'Estadistica, població per nacionalitat (2008)

↑ Matarranya.com

↑ "Les causes
a la Real Audiència es faran en llengua castellana". Article IV del decret de Nova Planta del 16 de gener del 1716

↑ GEC:Història d'Aragó 4

↑ Promozione e valorizzazione della cultura e della lingua della
Sardegna

↑ Charte en faveur du Catalan

↑ Valenciafreedom.com

↑ Libertad Digital

↑ Plataforma No hablamos catalán

↑ 30,0
30,1
30,2
30,3
30,4
30,5
Catalunya: Dades del cens de l'any 2004, Institut d'Estadística de
Catalunya, Generalitat de Catalunya[2]. Dades sociolingüístiques de l'IEC, any 2003[3].País Valencià: Dades del cens de l'any 2004,
Institut Valencià d'Estadística, Generalitat Valenciana[4][5]. Dades sociolingüístiques de l'IEC, any 2004[6].Illes Balears: Dades del cens de l'any 2002,
Institut Balear d'Estadística, Govern de les Illes Balears[7].Dades sociolingüístiques de l'IEC, any 2002[8]. Catalunya del Nord: Estadística sobre els usos
lingüístics a la Catalunya Nord 2004 (EULCN 04), dades corresponents al 1999,
Generalitat de Catalunya[9]. Andorra: Dades dels cens, Servei d'Estudis,
Ministeri de Finances, Govern d'Andorra[10]. Dades
lingüístiques de l'IEC, any 1999[11].Franja de Ponent: Dades de població, Centre de
Recerca i Documentació Pau Vila[12]. Dades sociolingüístiques
de l'Euromosaic[13]. Alguer: Estadística sobre els usos lingüístics a
l 'Alguer 2004 (EULA 04)[14]. Dades de població, Ministeri d'Economia i Finances
italià.

↑ [15]

↑ Guia Què faig si...

↑ Castellà als PPCC

↑ INSEE
2009: 440.855 - cantons de Sornià (1.168), Sant Pau de Fenollet (4.189)

↑ Pàgina web oficial del Consell General de la Catalunya Nord

↑ Cultura de Andorra - Introducción a la historia y cultura de
Andorra. Data d'accés: 5 de setembre, 2008

↑ Pla,
Josep, 1970, El que hem menjat, Barcelona, (1997 Premsa catalana)

↑ Jaume Fàbregas sobre Josep Pla

↑ Jaume Fàbrega:"Pertànyer a la nació de catalans, valencians i
balears, no és solament parlar una llengua comuna: consisteix, a més, a
expressar-la a través de la taula, d'una cultura culinària."

↑ 40,0
40,1
THIBAUT I COMALADA, Eliana, 2001, 'La Cuina dels Països Catalans, reflex d'una
societat', Editorial Pòrtic, S.A. ISBN
978-84-7306-716-4

↑ AGULLÓ, Ferran,
1933, 'Llibre de la cuina catalana', Editorial Alta Fulla ISBN
84-85403-86-X

↑ ANDREWS, Colman, Catalan cuisine pp3-4: "It is, to put it
another way, the cooking of the region of Catalonia in northeastern Spain -
and, by extension, of the historically and linguistically related països
catalans or Catalan lands.." (anglès)

↑ Duendes.
Guia de los seres mágicos de España. Jesús Callejo, Ricardo Sanchez. Ed.
EDAF (5a Ed.) 1994 ISBN
84-7640-875-7

↑ Festes.org/la Flama

↑ Festes.org/Falles

↑ Ens oficial dels Moros i Cristians

↑ Moros i
Cristians a Lleida

↑ Festes.org/Moros a Mallorca

↑ " Léon
Jéquier. Actes du II Colloque international d'héraldique". Breassone.1981.
Académie internationale d'héraldique. Les Origines des armoiries. Paris. ISBN
2-86377-030-6.

↑ Paul
Adam Even."L'heraldique catalane au moyen age" in Hidalguia, 22, Mayo-Junio
1957. Madrid. p465.

↑ Martí
de Riquer. "Heràldica catalana: des l'any 1150 al 1550". Quaderns Crema.1982.
ISBN
84-85704-34-7

↑
Michel Pastoureau. L'origine des armoiries de la Catalogne" in II Simposi
numismàtic de Barcelona. 1980.E.Cymys SCEN ISBN
84-85060-16-4

Enllaços
externs

Portal: Països
Catalans
Articles relacionats amb Països
Catalans

Catalans a l'Estranger

Catalans al món

Afers exteriors

La flama que crema més enllà del Canigó, Article publicat al
número 1158 del setmanari El Temps el 22 d'agost del 2006.

Obtingut de «http://ca.wikipedia.org/wiki/Catalans»

Categories: Grups
catalanoparlants | Grups
castellanoparlants | Grups
francòfons | Catalunya

Categoria oculta: Articles
destacats en ucraïnès

Vistes

Pàgina

Discussió

Mostra
codi font

Historial

Eines personals

Provau
Beta

Inicia
una sessió / crea un compte

Navegació

Portada

Portals temàtics

Article a
l'atzar

Articles
de qualitat

Actualitat

Cerca

comunitat

Portal viquipedista

Canvis
recents

La taverna

Contacte

Canal IRC

Donatius

Ajuda

Eines

Què hi
enllaça

Seguiment
d'enllaços

Pàgines
especials

Versió per a impressora

Enllaç
permanent

Citau
aquest article

En altres llengües

العربية

Deutsch

Ελληνικά

English

فارسی

Français

Magyar

Italiano

日本語

ქართული

Latviešu

Plattdüütsch

Nederlands

Иронау

Polski

Português

Română

Русский

Srpskohrvatski /
Српскохрватски

Slovenčina

Српски / Srpski

Türkçe

Українська

Darrera modificació de la pàgina: 31 des 2009 a les 16:48.

El text està disponible sota la Llicència
de Creative Commons Reconeixement/Compartir-Igual; es poden aplicar termes
addicionals. Vegeu les Condicions
d'ús per a més informació. Wikipedia® (Viquipèdia™) és marca registrada de Wikimedia Foundation, Inc.

Política
de privadesa

Quant
al projecte Viquipèdia

Avís
d'exempció de responsabilitat