Països Catalans

De Viquipèdia

(S'ha redirigit des de: Paisos
Catalans)

Dreceres ràpides: navegació, cerca

...

Països
Catalans

Localització

Dades estadístiques

Estats

Espanya, França, Itàlia i Andorra

Superfície

70.520
km²

Altitud

n/d
(màx.:pic d'Aneto; 3.403,5 m
)

Població (2009)
• Densitat

13,422,117
hab.
190,33 hab/km²

Coordenades

40° 34′ N, 0° 39′ E / 40.567, 0.65(i) 40° 34′ N, 0° 39′ E / 40.567, 0.65

Els Països Catalans, o Països de Llengua Catalana, són els
territoris en els quals la llengua autòctona és el català, o bé els territoris
que formen part d'unitats geohistòriques de predomini català.[1]
Són també el lloc d'origen dels catalans.[2]

En termes generals, els Països Catalans abasten la zona oriental de la Península
Ibèrica, entre els Pirineus, fins a l'estany de Salses i la
serra de les
Corberes, al nord, i el riu Segura al sud, més l'arxipèlag de
les Balears (que inclou el de
les Pitiüses) i illes adjacents
(com Cabrera,
les illes Columbretes i la
de Tabarca), la Franja de Ponent
(Comunitat Autònoma de l'Aragó), la comarca del Carxe (Comunitat Autònoma de la
Regió de Múrcia) i la ciutat de l'Alguer (illa de Sardenya), on
un 30% de la població parla català.[1]

Els Països Catalans tenen una superfície conjunta de 70.520 quilòmetres
quadrats, i una població de 13,5 milions d'habitants.

Taula de continguts

1 Evolució històrica del nom
i del concepte

2 Territoris que conformen
els Països Catalans

3 Geografía física

4 Llengües

5 Política

6 Demografia

7 Referències

8 Bibliografia

9 Vegeu també

10 Enllaços
externs

Evolució històrica del
nom i del concepte

Porta dels
Països Catalans, escultura simbòlica situada a Salses (Catalunya
Nord).

La concepció que la unitat lingüistico-cultural del domini català permet
definir el conjunt com a nació s'aferma a partir de la Renaixença, sota
denominacions diverses. Entre els propugnadors d'aquesta postura hi ha hagut i
hi ha gent de tots els punts del domini lingüístic; percentualment ha tingut i
té menys partidaris al Principat que enlloc més; les institucions autonòmiques i
els partits polítics majoritaris del Principat han tendit més aviat a donar
l'esquena a la resta del domini lingüístic.

El terme Països Catalans es troba documentat per primera vegada en la
monumental obra Historia
del Derecho en Cataluña, Mallorca y Valencia. Código de las Costumbres de
Tortosa, I (Madrid, 1876) del valencià Benvingut
Oliver i Esteller,[3]
natural de Catarroja (Horta Sud) i
historiador del Dret, i de seguida té fortuna a la Renaixença catalana a finals
del segle
XIX com a sinònim de «territoris de parla catalana». En aquest sentit, el
terme aparegué també l'any 1886 en un article de Josep
Narcís Roca i Farreras a la revista L'Arc de Sant
Martí. Més endavant, Josep Pijoan encunyava el terme pancatalanisme
(1899), que tindria en Alfons Maseras i
Galtés un primer teoritzador (1915).

No obstant això, el terme Països Catalans va ser principalment
popularitzat pels assaigs Nosaltres, els
valencians i Qüestió de noms,[4] de
Joan Fuster, publicats el 1962. Fuster, per altra
banda, definia un concepte territorial dels Països Catalans estrictament
lingüístic, la llengua del qual seria la base per a proposar el seu projecte
nacional, essent el nom Països Catalans provisional fins que es produís la
unificació nacional dels territoris de parla catalana, que haurien de dir-se Catalunya (va
suposar que la pluralitat del terme podria refrenar els impulsos particularistes
d'algunes regions). Per tant, com a conseqüència d'aquesta premissa, l'assagista
considerava que les comarques castellanoparlants eren no només prescindibles,
sinó també un entrebanc per a l'èxit d'aquest projecte nacional.[5]
Això explicaria, entre altres causes, que el concepte dels Països Catalans no
haja sigut gaire assumit en aquests territoris històricament castellanòfons.

Malgrat això, sovint es representen territorialment els Països Catalans amb
una convergència de motivacions històriques i lingüístiques quan es pretén
donar-li un cos polític. És a dir, per a alguns el territori d'uns Països
Catalans polítics representaria el conjunt d'entitats polítiques històriques de
l'antiga Corona d'Aragó que tenen o tenien el català com a llengua principal a
les seves institucions. Sota aquesta premissa, el territori comprendria els
històrics Principat de Catalunya, Regne de Mallorques (Illes Balears, Pitiüses i
Catalunya Nord), i Regne de València (amb els afegits posteriors de Villena i la
comarca de Requena).

Bust de Víctor Balaguer al
parc de la
Ciutadella de Barcelona

Històricament, s'han utilitzat altres termes per a designar el mateix
concepte, amb implantació menor, reduïda o nul·la. Per exemple, el 1859 Víctor Balaguer
proposava la Pàtria llemosina com una federació de províncies que
parlaven català. A la primera meitat del segle XX es van abandonar totes les
referències a la llengua llemosina per
la seua inexactitud històrica i lingüística. En el canvi de segle el grup de L'Avenç emprava
Catalònia. En entreguerres
les formes més habituals eren Catalunya Gran i països de llengua
catalana o, a voltes, terres de llengua catalana. Altres formes de
designar aquest concepte, més esporàdiques, han estat: Catalunya (amb ús
minoritari, però continu); Llevant (Eduard Martínez Ferrando); Pàtria
Llemosina o Nació Llemosina (Vicent Tomàs i Martí); Catalunya
Integral (Rovira i Virgili, per exemple); Ibèria (esporàdicament en
el grup de Els Quaderns de l'Exili); Bacàvia o Bacavària
(Nicolau
Primitiu Gómez Serrano); Mediterrània Catalana (Pierre Deffontaines);
espai català (Pierre Vilar); Comunitat
Catalànica (Xavier Casp, 1961); Hispània Catalana (Joan
Rebagliato); etc., etc.

Mentre Joan Maragall i Francesc Cambó parlaven
de l'Espanya Gran, el 1906 Enric Prat de la
Riba publicava l'article «Greater Catalonia», dins de La nacionalitat
catalana, proposant la denominació «Catalunya Gran».[6]
Feia una paral·lelisme amb la Greater Britannia i associava la Commonwealth amb la Corona
d'Aragó. Amb molta posterioritat als fets, alguns publicistes hostils han volgut
identificar el terme Catalunya Gran (emprat sense cap poder, i amb
l'Estat en contra) amb la Grossdeutschland de Bismarck, i fins i tot
de Hitler. Amb aquesta
connotació d'imperialisme hi ha qui diu que s'ha utilitzat el nom de «Gran
Catalunya».

A partir dels anys seixanta la consciència de Països Catalans avançà
considerablement a tots els territoris, sobretot en medis intel·lectuals i de
l'oposició política i cultural al franquisme, fins a atènyer una concreció
important en el Congrés de
Cultura Catalana (1975-1977). Arran de la Transició el concepte fou
bruscament abandonat pels sectors políticament majoritaris i amb presència a les
institucions del nou règim.

El terme més utilitzat quan es vol evitar qualsevol connotació política és
territoris de parla catalana. També es pot utilitzar el terme
Catalanofonia, similar als conceptes de Francofonia en el cas del
francès o Hispanitat en el cas del
castellà, però inèdit o poc menys.

A finals del segle XX, Josep Guia
va proposar utilitzar Catalunya per a denominar tot el territori dels
'Països Catalans', i no tan sols el territori del 'Principat de Catalunya'
(És molt senzill: digueu-li Catalunya, 1985); hi adduïa voluntat
política, sobretot, però també en documentava l'ús medieval, modern i
contemporani (València: 750 anys de nació catalana, 1988).

Territoris que conformen
els Països Catalans

Territoris que conformen els Països
Catalans

Catalunya
Nord

Catalunya

Alguer

Franja
de
Ponent

País
Valencià

Illes
Balears

Carxe

Itàlia

Espanya

França

Mar Mediterrània

Mar Balear

Andorra

Estat

Regió

Espanya

Catalunya
País
Valencià
Illes Balears
Aragó (a la Franja de
Ponent)
Múrcia (al Carxe)

França

Pirineus
Orientals (a la Catalunya del
Nord)

Itàlia

Fitxer:Alghero-Stemma.png
ciutat de l'Alguer

Andorra

La dita popular defineix els Països Catalans com «de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó».

Tradicionalment, els Països Catalans inclouen els següents territoris:

Catalunya,
anomenat habitualment el Principat. Està dividida per una frontera
interestatal, establerta pel Tractat dels
Pirineus, que separa la Catalunya del Nord
(actualment forma el departament dels Pirineus Orientals)
de la Comunitat
autònoma de Catalunya.

El País
Valencià, que es correspon amb l'antic Regne de València.

Les illes Balears i les Pitiüses.

el Principat
d'Andorra.

la Franja de Ponent.

Cadascun dels principals territoris té la seua capital: Barcelona (Catalunya),
València (País Valencià),
Palma (Illes
Balears), Andorra la Vella (Andorra) i Perpinyà
(Catalunya Nord). La
ciutat amb més habitants de la Franja de Ponent és Fraga.

En un sentit més restringit, al domini lingüístic també s'hi inclou:

la ciutat de l'Alguer a Sardenya, on s'hi ha
preservat una varietat del català, l'alguerès, d'ençà de la
conquesta catalana de 1354.

la regió murciana d'el Carxe, on s'hi ha parlat
català des d'una gran emigració de llauradors valencians entre els segles XVIII
i XIX.

Geografía
física

Article principal: Geografia
dels Països Catalans

Els Països Catalans estan situats a la costa occidental de la Mar Mediterrània,
estan integrats per una franja de territori de la península ibèrica que va des
de Salses a Pilar de la
Foradada i des de la Franja de Ponent i el
límit occidental del País Valencià a
la costa mediterrània, també en forma part l’arxipèlag de les Balears. Els Països Catalans
limiten al nord amb Occitània, al sud amb Múrcia, a l'est amb
la mar Mediterrània
i a l'oest amb l'Aragó i Castella.

El relleu dels Països Catalans és molt variat, des de l’extensa plana de
ponent, als alts cims dels Pirineus passant per les costes abruptes de la costa
brava o la Cap de la Nau. Existeixen cinc grans conjunts muntanyosos principals:
els Pirineus,
el Sistema
Mediterrani Català, les muntanyes del nord-oest del País Valencià que
pertanyen al Sistema Ibèric, les
serres meridionals del Sistema Bètic, les Corberes, les Serres de Llevant i la
Serra de Tramuntana.
Altres unitats de relleu importants són la Depressió Central i
el Delta de l'Ebre. El cim
més alt dels Països Catalans és el pic d’Aneto.

La xarxa hidrogràfica dels Països Catalans és molt extensa, el riu més
important i cabalós és l’Ebre, que desemboca entre les
comarques del Montsià i el Baix Ebre
formant el delta més gran del país, els seu principal tributari a terres
catalanes és el Segre. Altres rius també importants són el Tet, Tec, Aglí, Ter, La Tordera, El Besòs, el Llobregat, el Francolí,
el Millars, el
Túria, el Xúquer i el Segura. També són importants les
capçaleres del riu Aude i Garona.

Llengües

Article principal: Llengües
dels Països Catalans

Mural de l'organització independentista Maulets a Argentona, amb
el lema per la unitat de la llengua i dels Països
Catalans.

La llengua pròpia dels
Països Catalans és el català, que, informalment,
a molts llocs rep el nom popular del gentilici (com mallorquí, menorquí,
alguerès, etc.), o un nom merament local (solleric, maonès, fragatí, favarol,
gandesà, ampostí, vinarossenc, santmateuà), aproximatiu ("aquí parlem normal",
"ni valencià ni català") o vergonyant (xapurriat, xapurriau, xapurriao); només
al País Valencià
el gentilici té reconeixement oficial: valencià). S'exceptuen
les comarques
occidentals i meridionals del País Valencià,
on es parla el castellà, i la Vall
d'Aran i la Fenolleda, on es parla l'occità. La llengua
catalana és l'única llengua oficial a Andorra, és
oficial (novament, i després d'un llarg parèntesi, des de 1978) a Catalunya,
al costat del castellà i l'aranès; i també és
oficial conjuntament amb el castellà al País Valencià i
a les illes Balears. A la Catalunya Nord, des de
2007, té la consideració de llengua co-oficial junt amb el francès, i a la
Fenolleda, l'occità.[7]
Amb la cooficialitat a la Franja (1999),[8]
la llei de promoció de la cultura de Sardenya del 1997,[9]
aquests dos territoris gaudeixen d'un reconeixment tanmateix modest per al
català, si bé el seu ensenyament és encara minoritari. Al Carxe, no té cap
reconeixement com a llengua pròpia.

Per a definir els Països Catalans no es tenen en compte els processos de
castellanització que s'han dut des del segle XIX fins l'actualitat. Per contra
s'accepten com a castellanes altres zones que abans eren de llengua catalana com
Oriola.

Malgrat ser la llengua pròpia i històrica dels Països Catalans, es troba a
gairebé tot el territori en una situació de minorització (tret d'Andorra) i
comparteix l'espai lingüístic amb les llengües oficials esmentades adés, a més
que l'occità i nombroses llengües de la immigració, entre elles el xinès, el quítxua, l'anglès, l'urdú, l'àrab, l'amazic, el wòlof i el mandinga.[10][11]
Els parlants del català com a llengua materna són una minoria important als
Països Catalans, uns 5,2 milions d'un total de 14 milions, i amb els que l'han
après, una modesta majoria d'entre 8 i 9 milions. En canvi, si al nombre dels
que tenen el castellà com a primera llengua, s'afegeix tots aquells que el saben
parlar, l'espanyol hi és la llengua més parlada.

Política

Adhesiu del GAV
rebutjant la unitat de la llengua.

Els Països Catalans no estan reconeguts com a entitat política. De fet, estan
fragmentats en diverses regions amb diversos graus d'autonomia política,
pertanyents a Espanya, França, Itàlia i Andorra. Hi ha un corrent
polític que propugna la independència dels Països Catalans i la creació d'un
Estat català (vegeu independentisme
català). Altres corrents polítics nacionalistes utilitzen el terme «Països
Catalans» com a sinònim de «territoris de parla catalana», sense considerar que
hagen de formar una entitat política independent.

Alguns independentistes proposen l'ús del terme Catalunya per referir-se a la
totalitat dels Països Catalans, però aquesta proposta no s'ha adoptat de manera
significativa; no hi és una proposta consensuada i, a més a més, molts
consideren que ha estat rebutjada per bona part de les gents que viuen als
territoris esmentats. Altres matisen que aquest rebuig és relatiu, com el del
concepte de 'Països Catalans' en general, atès que ha arribat a les masses en
versió distorsionada per mitjans de comunicació poderosos que són hostils a la
recuperació nacional d'aquests territoris.

Hi ha altres corrents polítics que rebutgen l'ús del terme «Països Catalans»
juntament amb qualsevol proposta d'unitat política d'aquests territoris. En els
casos més extrems, com és el cas del blaverisme, hi ha sectors que
ho consideren com una imposició de Catalunya cap als altres territoris, i neguen
fins i tot la unitat de la
llengua catalana; molts observadors destaquen que en aquests sectors
predomina un fort nacionalisme espanyol més que no pas la defensa de
peculiaritats autòctones.

En l'actualitat, les úniques institucions de govern dels territoris compresos
que reconeixen l'existència dels Països Catalans són el Consell
General dels Pirineus Orientals[12]
i un nombre d'ajuntaments, alguns dels quals han batejat vies públiques amb
aquest nom. Per exemple, hi ha una plaça dels
Països Catalans a Barcelona, batejada així en
plena Transició, tot i que l'Ajuntament de Barcelona és ben lluny de simpatitzar
amb el concepte.

Demografia

Els territoris de llengua catalana tenen una població de 13.422.117 habitants
entre el 2008 i el 2009. Juntament amb les
comarques
castellanoparlants del País Valencià
(719.970 habitants) i els occitanoparlants de la Vall d'Aran (10.194
habitants[13])
i la Fenolleda (5.357[14])
sumen 14.157.638 habitants.

Territori

Població

% pop total

Catalunya

7.364.078 amb la Vall d'Aran;[15]
7.353.884[16]
sense l'Aran

51,55% / 51,48%

País
Valencià

5.084.502[17]
incloent les comarques castellanoparlants; 4.366.532 sense

35,6%

Illes Balears

1.094.972[18]

7,665%

Catalunya Nord

440.855[19]
incloent la Fenolleda; 435.498 sense la Fenolleda[14]

3,086% / 3,048%

Andorra

84.484 residents; 31.363 amb nacionalitat andorrana[20]

0,59% / 0,22%

Franja de
Ponent

47.686[21]

0,334%

Fitxer:Alghero-Stemma.svg
L'Alguer

42.289

0,296%

El Carxe

670

0,005%

TOTAL

14.157.638 / 13.422.117

v • d • e

Els 40 municipis més poblats de les terres de parla catalana

Municipis
de la Catalunya Nord

14.
Perpinyà
117.500

Municipis
de Catalunya

1.
Barcelona
1.615.908 · 5. L'Hospitalet
de Llobregat 253.782 · 7. Badalona
215.329 · 8. Terrassa
206.245 · 9. Sabadell
203.969 · 11. Tarragona
137.536 · 12. Lleida 131.731
· 13. Mataró 119.780
· 15. Santa
Coloma de Gramenet 117.336 · 16. Reus 107.770 ·
18. Girona 92.186 ·
19. Cornellà
de Llobregat 85.180 · 21. Sant
Boi de Llobregat 81.335 · 24. Sant
Cugat del Vallès 76.274 · 25. Manresa 75.053
· 26. Rubí 71.927
· 29. Vilanova
i la Geltrú 64.905 · 30. El
Prat de Llobregat 62.899 · 31. Viladecans
62.573 · 34. Castelldefels
60.572 · 35. Granollers
60.122 · 36. Cerdanyola
del Vallès 58.493 · 38. Mollet
del Vallès 51.912

Municipis
del País Valencià

2.
València
807.200 · 4. Alacant
331.750 · 6. Elx 228.348 ·
10. Castelló
de la Plana 177.924 · 17. Torrevella
101.381 · 20. Oriola 84.626 ·
22. Gandia 79.958 ·
23. Torrent 76.927
· 27. Benidorm
70.280 · 28. Sagunt 65.821 ·
32. Paterna 61.941
· 33. Alcoi 61.698 ·
37. Elda 55.174 ·
39. Sant
Vicent del Raspeig 51.507

Municipis
de les Illes Balears

3.
Ciutat de
Mallorca 396.570 · 40. Calvià
50.777

Referències

Dades
extretes del Padró Municipal recollit a Espanya per l'Institut
Nacional d'Estadística el 2008 i a França per l'Institut national de la
statistique et des études économiques el 2006.

v • d • e

Els 50 municipis més petits dels Països Catalans

1.
Caudiers de
Conflent 6 · 2. Orellà 15 ·
3. Ralleu 16 · 4.
Castell de
Cabres 17 Censà 17 Mentet
17 · 5. Vallmanya 18 ·
6. Glorianes 23 ·
7. Viacamp
i Lliterà 25 · 8. Soanyes 27 ·
9. Orbanyà 28 ·
10. Sant
Jaume de Frontanyà 29 · 11. Real 31 ·
12. Palanques 33 ·
13. Casafabre 34 Gisclareny 34 ·
14. Sempere 38 Tarerac 38 ·
15. Toès i
Entrevalls 41 · 16. Jújols 43 ·
17. La Font de
la Reina 44 · 18. Conat 45 Teulís 45 ·
19. Aiguatèbia i
Talau 46 · 20. Fígols 49 Vallcebollera
49 · 21. Bausen 52 ·
22. Famorca 53 ·
23. Senan 54 Villores 54 ·
24. Cava 55 Forès 55
· 25. Bula d'Amunt 56
Tiurana 56 ·
26. Calmella 57 ·
27. Canavelles 58 Vallestàvia
58 · 28. La Menera 60 Pavies
60 · 29. La Quar 61 ·
30. Noedes 62 ·
31. Naüja 63 · 32.
Tollos 65 ·
33. Arres 67 Figueres
67 Granera 67 ·
34. Prunet i
Bellpuig 68 · 35. Espadella 72 Herbers 72 Savallà
del Comtat 72 · 36. Torralba 73 Vilanova de
la Reina 73 · 37. Castell de
l'Areny 76 · 38. L'Albera 77 ·
39. Capolat 81 Carrícola 81
Tellet 81 ·
40. Escaró 84 El Tec
84 · 41. Sant Marçal 85
· 42. Meranges 87 ·
43. Palau
de Santa Eulàlia 88 · 44. Sant
Sadurní d'Osormort 89 · 45. Font-rabiosa 91
· 46. Bellprat 93 Puigbalador 93
Renau
93 La Serratella
93 · 47. La Bastida 95 ·
48. Arsèguel 97
49. Torre-xiva 98 ·
50. Fontes
100

Referències

↑ 1,0
1,1
Països Catalans. L'Enciclopèdia. [Consulta: 4 de setembre de
2009]

↑

«

Català: un poble, de llengua catalana,
desenvolupat als Països Catalans.

»

↑
Destinat (sobretot) a valencians, de Joan Fuster

↑ Qüestió de noms, de Joan Fuster

↑

«

Les zones "aragoneses", "castellanes" i
"murcianes", inscrites en la seva òrbita per la fitació medieval, són
com un annex d'escassa importància [...] La "unitat" té exigències
indefugibles: demana d'excloure o assimilar els elements radicalment
heterogenis que subsisteixen en la seva àrea [...] això entrebanca els
valencians de la zona catalana en la direcció que hauria d'ésser i és
llur únic futur normal: els Països Catalans, en tant que comunitat
supraregional on ha de realitzar-se llur plenitud com a poble.

»

—Fuster, Joan (València, 1962), Nosaltres,
els valencians, pàgs.
105-109.

↑ Greater Catalonia, d'Enric Prat de la Riba

↑ Charte en faveur du Catalan

↑
GEC:Història d'Aragó 4

↑ Promozione e valorizzazione della cultura e della lingua della
Sardegna

↑ Guia Què faig si...

↑ [1]

↑ Web oficial dl Departament dels Pirineus Orientals

↑
IDESCAT 2008

↑ 14,0
14,1
INSEE 2009: 440.855 - cantons de Sornià (1.168), Sant Pau de Fenollet (4.189)

↑ IDESCAT 2008

↑
[7.364.078-10.194 (mira IDESCAT 2008)=7.353.884

↑ INE
2009:Comunitat Valenciana, homes i dones

↑ INE
2009:Illes Balears, homes i dones

↑
INSEE cens oficial 2009:pob total sense comptes dobles

↑ d'Estadistica, població per nacionalitat (2008)

↑
UOC

Bibliografia

Atles dels Països Catalans. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2000.
(Geo Estel. Atles) ISBN
84-412-0595-7.

Geografia general dels Països Catalans. Barcelona: Enciclopèdia
Catalana. 1992-1996. 7 v. ISBN
84-773-9419-9 (o.c.).

González i Vilalta, Arnau. La nació imaginada: els fonaments dels
Països Catalans (1931-1939). Catarroja: Afers, 2006. (Recerca i pensament;
26) ISBN
978-84-95916-57-0

Grau, Pere. "El panoccitanisme dels anys trenta: l'intent de construir un
projecte comú entre catalans i occitans". El contemporani, 14
(gener-maig 1998), p. 29-35.

Història: política, societat i cultura als Països Catalans.
Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995-2000. 13 v. ISBN
84-412-2483-8 (o.c.).

Mira, Joan F. Introducció a un país. València: Eliseu Climent,
1980. (Papers bàsics 3i4; 12) ISBN
84-7502-025-9.

Pérez Moragón, Francesc. "El valencianisme i el fet dels Països Catalans
(1930-1936)", L'Espill, núm. 18 (tardor 1983), p. 57-82.

Soldevila, Ferran. Què cal saber de Catalunya. Barcelona: Club
Editor, 1968. Amb diverses reimpressions i reedicions. Actualment: Barcelona:
Columna: Proa, 1999. ISBN
8483008025 (Columna). ISBN
8482568604 (Proa).

Stegmann, Til i Inge. Guia dels Països Catalans. Barcelona: Curial,
1998. ISBN
84-7256-865-2.

Ventura, Jordi. "Sobre els precedents del terme Països Catalans", dins
Debat sobre els Països Catalans, Barcelona: Curial…, 1977. p. 347-359.

Vegeu també

Comunitat
Catalànica

Català

Catalans

Pancatalanisme

Portal:
Atles dels Països Catalans

Cuina dels
Països Catalans

Llista
de castells dels Països Catalans

Ambaixades
i Consolats ubicats als Països Catalans

Enllaços
externs

Més informació de Wikimedia:

Commons

Commons

Viccionari

Viquidites

Viquiespècies.

Viquillibres

Viquinotícies

[[:{{{w}}}:|Viquipèdies]]

Viquitexts

Viquiversitat

Pàgina d'una associació que revindica la independència dels
Països Catalans

Mapa
dels Països Catalans

Història
dels Països Catalans

Múrcia, un país català frustrat? de Vicenç M. Roselló i
Verger

Fedració d'unviersitats dels Països Catalans

Perfil
geogràfic dels Països Catalans

Totes les dades dels Països Catalans

v • d • e

Països
Catalans

Catalunya • País
Valencià • Illes
Balears • Catalunya
Nord • Andorra • Franja de
Ponent • l'Alguer • el
Carxe

Obtingut de «http://ca.wikipedia.org/wiki/PaÃ¯sos_Catalans»

Categoria: Països
Catalans

Categories ocultes: 100
articles fonamentals | Registre
de pàgines protegides

Vistes

Pàgina

Discussió

Mostra
codi font

Historial

Eines personals

Provau
Beta

Inicia
una sessió / crea un compte

Navegació

Portada

Portals temàtics

Article a
l'atzar

Articles
de qualitat

Actualitat

Cerca

comunitat

Portal viquipedista

Canvis
recents

La taverna

Contacte

Canal IRC

Donatius

Ajuda

Eines

Què hi
enllaça

Seguiment
d'enllaços

Pàgines
especials

Versió per a impressora

Enllaç
permanent

Citau
aquest article

En altres llengües

Aragonés

Asturianu

Brezhoneg

Cymraeg

Deutsch

English

Esperanto

Español

Euskara

Français

Arpetan

Galego

עברית

Hrvatski

Íslenska

Italiano

日本語

Nederlands

‪Norsk (bokmål)‬

Occitan

Polski

Piemontèis

Português

Română

Русский

Sicilianu

Slovenščina

Українська

Vèneto

Darrera modificació de la pàgina: 27 nov 2009 a les 10:08.

El text està disponible sota la Llicència
de Creative Commons Reconeixement/Compartir-Igual; es poden aplicar termes
addicionals. Vegeu les Condicions
d'ús per a més informació. Wikipedia® (Viquipèdia™) és marca registrada de Wikimedia Foundation, Inc.

Política
de privadesa

Quant
al projecte Viquipèdia

Avís
d'exempció de responsabilitat